Michelle Marly

DIE DIVA

Maria Callas – die größte Sängerin ihrer Zeit und das Drama ihrer Liebe

Copyright © 2020 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Translation © 2022 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-4895-9

„Žila jsem pro umění,

žila jsem pro lásku.“

Giacomo Puccini: Tosca

Kapitola 1

Benátky

3. září 1957

„Jsem moc ráda, že jsi ukázala studenému a vlhkému Edinburghu záda a zúčastníš se mé malé slavnosti,“ prohlásila Elsa a přitáhla si přítelkyni Mariu Callasovou na svá bujná ňadra. Dóžecí čapka osazená perlami a třpytící se zlatem, pravděpodobně originál z 16. století nebo z ještě dřívější doby, se jí lehce svezla z hlavy. „Jsi dnes večer mým hlavním hostem.“

„Malá slavnost“ byl podzimní ples Elsy Maxwellové, pořádaný v noblesním hotelu Danieli, vrchol filmového festivalu v Benátkách, navštěvovaný všemi, kdo něco ve společnosti znamenali. Maria se nemusela rozhlížet – i bez toho věděla, že je v renesančním sále obklopená prominenty z Hollywoodu a boháči, stejně jako princeznami a princi se skutečně modrou krví. Byla ovšem bezpochyby nejslavnější: la diva assoluta. Sopranistka, jejíž jméno znal každý, i když se nezajímal o operu. Nejznámější žena na světě, čtyřiatřicetiletá, přitažlivá, zámožná, pravděpodobně na vrcholu své kariéry, přestože budoucnost přirozeně nabízela ještě spoustu možností. Její čtyřiasedmdesátiletá plnoštíhlá přítelkyně byla společenskou zpravodajkou mezinárodní scény. Její sloupky rozhodovaly o vzestupu a pádu začínajících hvězd šoubyznysu i členů horních deseti tisíc. Pohybovala se mezi Evropou a Spojenými státy, organizovala koňské dostihy, výlety na plachetnicích a večírky, splétala romantické i obchodní vztahy a její pozvání rozhodně neodmítl nikdo, komu záleželo na vlastní kariéře. Přesto se Callasová toho večera nezúčastnila jen proto, aby svou přítomností zazářila – Maria byla skutečně velmi vděčná, že se naskytla příležitost uniknout skotskému mrholení.

Měla za sebou náročné léto. Náročná vystoupení a celá řada společenských povinností ji přivedly před několika týdny na pokraj zhroucení. Ačkoliv ji lékař od toho naléhavě odrazoval, odcestovala se souborem milánské Scaly na prestižní festival v Edinburghu. Ve Skotsku slavila triumfy, ale cítila se den ode dne hůř. Čtyři večery to vydržela, s hlasem neměla k svému ulehčení potíže. Páté představení však odřekla. Kromě toho, že najednou dostala zimnici, silné bolesti hlavy a přepadaly ji záchvaty slabosti, s pátým představením kolidoval podzimní ples Elsy Maxwellové. Maria cítila, že by útrapy dalšího vystoupení nevydržela, a odletěla do Milána, aby se zotavila ve svém útočišti u Lago di Garda.

Několik poklidných dní ji posílilo a kráčela teď vzhůru po historickém schodišti pokrytém rudým kobercem do prostor, ve kterých se měla servírovat vybraná večeře, obklopená Elsinými hosty. Kráčela už po tolika jevištních schodištích, nahoru a dolů, že ani nemusela dávat pozor a pohybovala se s dechberoucí elegancí – vlastně bez brýlí stejně přesně neviděla, kam stoupá, proto se ani nepotřebovala dívat. V relativně jednoduchých, slušivých šatech, které si pro ten večer vybrala, se cítila v harmonii sama se sebou – tohle jinak pociťovala jen při zpěvu operní árie. Měla na sobě těsný bílý živůtek a širokou rozevlátou sukni z bílého saténu s černými puntíky, k tomu širokou bílou šerpu a dlouhé černé rukavice. Úmyslně si nevzala okázalou pokrývku hlavy, jediný ústupek mottu večera byly smaragdy a diamanty, třpytící se v záři stovek svíček, které si nechala vplést do vlasů. Cítila se báječně, zvlášť když jí obraz v zrcadle prozradil, že se toho večera velmi podobá svému idolu. Protože Maria zbožňovala filmovou herečku Audrey Hepburnovou. Věděla sice, že nikdy nebude tak křehká jako ona, ale železnou disciplínou před čtyřmi lety dokázala, že během dvanácti měsíců zhubla téměř čtyřicet kilo. Od té doby si udržovala štíhlou postavu. Dřív vážila při výšce metr sedmdesát tři centimetrů dobrých sto dvacet kilo. Mezitím podpořil švýcarský lékař její diety hormonálními tabletami, léky na štítnou žlázu a odvodňovacími tabletami, což bylo ještě účinnější než odříkat si jídlo. Aby měla úspěch svého úsilí stále před očima, nechala si udělat portréty, na kterých vypadala jako sestra Audrey Hepburnové. Když se na ty fotky dívala, zachvátil ji dosud neznámý pocit štěstí. Poprvé v životě se Maria cítila dobře ve svém těle. Hladovka nezměnila její podsadité nohy, ale to byla jen jediná hořká kapka, která se nechala zakrýt dlouhými nadýchanými sukněmi, jakou měla i dnes.

Vznešeně nakláněla hlavu, zdravila, usmívala se. Hosté se kolem ní shromažďovali a dožadovali se její pozornosti. Právě přicházela hvězda.

Manžel po jejím boku vzal z podnosu číšníkovi šampaňské a sklenku jí podal. „Určitě chceš mít něco v ruce,“ pronesl Giovanni Battista Meneghini blahosklonně.

Věděl líp než kdo jiný, že Maria překonává v hloubi duše zakotvenou ostýchavost, protože jinak skoro nikdy nepila. Meneghini byl deset let jejím manažerem, osm let manželem. Byl o třicet let starší a podstatně menší, holohlavý, zakulacený a velmi bohatý. Peníze vydělal jako stavební podnikatel při výrobě cihel. Ale tento velký milovník opery našel své poslání v manželství s Callasovou. Maria se občas obávala, že v tomhle vztahu zůstává na trati její existence jako ženy. V poslední době měla stále častěji pocit, že ji jeho starostlivost dusí. Manžel se sice staral o všechno, co bylo třeba, aby mohla absolvovat svá vystoupení s obvyklou dokonalostí, ale když se připravovala na role vyjadřující citové bouře a temné vášně protagonistek, přemítala, jak to vlastně vypadá s vášněmi v jejím životě.

„Vidíš toho pána vzadu?“ Elsa se vynořila vedle ní, zdálo se, že už všechny hosty přivítala. Maria ucítila na paži hedvábný dotek kožešinové štoly, kterou měla Elsa přehozenou přes večerní šaty z vyšívané krajky.

„To je Aristoteles Onassis, nejbohatší člověk na světě. Přátelé mu říkají Ari.“

Maria ráda listovala bulvárními plátky, a navíc se pohybovala mezi horními deseti tisíci, takže Elsin host pro ni nebyl neznámý. Viděla jeho fotografie, ale dosud se s ním nesetkala. Když ho zdálky pozorovala, obklopeného muži a ženami, kteří se jasně snažili získat jeho přízeň, všimla si, že na fotkách vypadá mnohem hůř. Byl sice menší postavy, ale zřetelně přitažlivější, než si toho výjimečně úspěšného obchodníka z Malé Asie představovala. Pohyboval se ve smokingu s elegancí Gary Granta – ten muž měl něco do sebe, zářil jako hvězda uprostřed hvězdného prachu.

„Nevypadá na to, že pochází z Anatolie,“ uniklo Marie.

„Proč by tak měl vypadat?“ podivila se Elsa. „Pochází přece z Řecka, stejně jako ty.“

Maria zavrtěla hlavou. „Četla jsem, že se narodil v Turecku. Tam byla sice odjakživa velká řecká kolonie, ale lidé tam nejsou stejní jako na Peloponésu nebo řecké pevnině. Říkáme jim tourkosporos, což určitě není kompliment. Přece víš, že Řecko po staletí okupovala Osmanská říše, a proto nemáme Turky zrovna moc v lásce.“

„A jé!“ podívala se Elsa velkýma věrnýma očima na Mariu. „Chceš říct, že jsem udělala chybu, když jsem ti ho vybrala jako společníka ke stolu? Myslela jsem, že nejslavnější Řekyně a nejslavnější Řek na světě se budou k sobě dobře hodit… Ach, tamhle jde markýza de Cadaval. Podívej, jak nádhernou ozdobu má na hlavě.“ Jmenovaná dáma měla skutečně na hlavě napodobeninu benátské zvonice.

Maria ráda zaměřila pozornost jinam. Samozřejmě nikdo, ani primadona, nemohla nic měnit na Elsině zasedacím pořádku. Tak bude tedy sedět vedle bohatého rejdaře, večeře koneckonců skončí, a potom se už stejně zasedací pořádek nedodržuje. Maria litovala, že nebude mít po boku Battistu – nebo spíš on ji. Manžel nemluvil jinak než italsky a v mezinárodní společnosti to měl těžké. Ani anglickou konverzaci s Elsou nemohl sledovat.

Tázavě se na ni usmál.

„Elsa mi řekla, kde budu při večeři sedět,“ vysvětlila mu italsky. Zvedla sklenici. „Na krásný večer!“

Meneghini si s ní připil, ale Maria si dopřála jen nepatrný doušek lahodného šumivého nápoje. Oči jí tajně zalétly k muži, kterého jí Elsa právě ukázala.

Židle vedle Marii zaskřípala, jak se na ni svižně uvelebil Aristoteles Onassis. „Omlouvám se, ale umění nerozumím,“ přiznal, když se představil. Mluvil rychlou řečtinou bez přízvuku, na rozdíl od ostatních Elsiných hostů, kteří se bavili převážně anglicky nebo francouzsky. „Kvůli obchodům mi zbývá jen málo času, a ten trávím většinou na vodě, při zábavné konverzaci, dobrém jídle a vynikajících doutnících. Tahle záliba mluví proti návštěvě opery, protože ve vašich svatostáncích se nesmí kouřit.“ Zářivě se usmál, jako by sopranistce právě udělal velký kompliment.

„Jak jsem slyšela, nejste opravdový tourkosporos,“ odpověděla jeho rodným jazykem. Za svou mateřštinu považovala angličtinu, mluvit řecky se naučila teprve, když se jako mladá dívka musela odstěhovat do Atén, ale ovládala řečtinu perfektně, takže mohla Onassisovi bez potíží oponovat – v případě nutnosti uměla dokonce klít jako obchodníci s rybami na Pyreu. Nadávka užívaná pro Řeky z Malé Asie, kteří hromadně utíkali po tureckých masakrech na začátku dvacátých let do Řecka, patřila k nepříliš zdvořilým výrazům. Maria před chvílí zamlčela Else, že hanlivé označení znamená přibližně „potomek ze sperma Turka“, což se skutečně dalo považovat za urážku. Nebo za reakci na Onassisovu poznámku o opeře, které se vyhýbal z tak primitivních důvodů. Je to opravdu ignorant.

Onassis ten výraz určitě znal. Zíral na ni, ale nedokázala jeho pohled přesně interpretovat. Světla křišťálových lustrů se mu odrážela v jiskrných očích. „Je pravda, že jsem se narodil ve Smyrně, ale hodně slavných Řeků pochází přece z Malé Asie – Achilles, Homér, Herodot…“

Jména, která vypočítával, přirozeně znala, ačkoliv měla spíš skromné školní vzdělání. Od třinácti let už nenavštěvovala další školu, v Aténách mělo vždycky přednost její vzdělání pěvecké. Studovala především pro svůj hlasový rozsah nejdůležitější ženské role a studium dějepisu se soustředilo na historii opery a základní pojmy řecké vlastivědy. V tom smyslu si všeobecné znalosti od mládí rozšířila jen málo, hlavně četbou knih, které jí připadaly zajímavé a důležité. Dojem na ni ale neudělaly Onassisovy znalosti antiky, ale vášnivost, s jakou hájil svou vlast.

„Nechtěla jsem vás urazit,“ vpadla mu do řeči. „Jsem jen překvapená vaší autentičností. Jste opravdový Řek.“

„Ale samozřejmě!“ zvolal se smíchem. Byl přitom tak hlasitý, že se k nim krátce otočily hlavy sousedních hostů.

Maria zachytila tázavý manželův pohled. Seděl proti ní vedle Ariovy ženy Tiny Onassisové. Meneghini se snažil zachytit úryvky rozhovoru s Onassisem, ale přirozeně nerozuměl ani slovu. Kolem byl velký rámus, příbory a sklenice cinkaly a hosté byli tak hluční, že by mohl konverzaci sledovat s obtížemi i v případě, že by byla v italštině. Bezpochyby se nudil už teď, chudák. Také jeho partnerka u stolu vzdala patrně všechny pokusy o konverzaci, protože mladá, jako panenka působící, ale trochu příliš odhalená Tina, naklonila blonďatou hlavu, na které trůnil klobouk s jeden a půlmetrovými volavčími péry, k pánovi po pravé straně.

„Dokážete si třeba představit,“ pokračoval dobře naladěný řecký milionář vedle Marii, „že bych se choval tak vznešeně jako Angličan?“

Zadívala se na něj opět pozorně a on ji odměnil malým vystoupením. Afektovaně sklonil hlavu na stranu, vypnul prsa a našpulil rty. Lehce nosním tónem k tomu dodal v perfektní angličtině vyšších vrstev: „Velice mě těší, že s vámi mohu mluvit o posledních představeních v Covent Garden, madam. Bohužel však nemám ani potuchy, o čem je řeč, protože jen předstírám, že se zajímám také o něco jiného než koňské dostihy.“

Hlasitě se rozesmála. Byl opravdu zábavný. „Radši zůstaňte Řekem,“ požádala ho opět v jeho mateřštině.

„I když nejsem znalec umění?“

„Kdybych se chtěla bavit se znalci umění, mohla jsem zůstat na festivalu v Edinburghu a diskutovat s ředitelem Scaly. Místo toho sedím tady vedle vás.“

„Četl jsem o tom. Byl jsem krátce v Londýně, zaplaveném titulky o Callasové, která se ke Skotům nechová spravedlivě. Z vašeho odřeknutí udělal britský tisk skandál.“ Pobaveně zavrtěl hlavou. „Když jsem se dozvěděl o té pohaně Britů, samozřejmě jsem ještě nevěděl, že se dnes večer setkáme.“ Na chvíli se odmlčel a potom dodal: „Jsem rád, že jste se rozhodla pro Benátky.“

Maria byla také ráda. Byla vděčná především za zábavného partnera. Když ho rozesmála několika anekdotami ze světa opery, naladil ji vážně svým příběhem. Vyprávěl o rodném městě Smyrně, téměř úplně zničeném v řecko-turecké válce začátkem dvacátých let. V jeho popise oživla jedinečná, zaniklá metropole, ve které společně žila polovina křesťanů a polovina muslimů s nejrůznějšími kořeny. Jako syn podnikatele řeckého původu prožil privilegované dětství a navštěvoval Evangelickou školu – než jeho svět doslova shořel. Nebylo mu ještě šestnáct, když musel opustit vlast. S šedesáti dolary v kapse nastoupil později na loď do Buenos Aires, aby hledal štěstí v Argentině. Základ svého jmění vytvořil obchodováním s takzvaným tureckým tabákem.

„Teď chápete,“ usmál se a pohrával si v prstech s doutníkem, který si po hlavním chodu zapálil, „proč tak visím na tabáku – pomohl mi k vzestupu z ničeho.“

„Slyšela jsem, že nejlepší doutníky jsou z Kuby,“ odpověděla.

Zašklebil se. „Dobrý havanský doutník jako tenhle Montecristo nemá konkurenci.“ Labužnicky potáhl a vyprávěl dál: „A existuje ještě jeden malý rozdíl – vlastně to byly cigarety, které mi pomohly k dalšímu rozvoji. Dá se to říct i jinak, přispěl jsem ke změně vkusu Argentinců. Obyvatelé Jižní Ameriky znali tehdy jen americký a kubánský tabák, což jsou druhy, které jsou silnější než tabák z Trácie a Makedonie. Dovážel jsem tedy náš tabák a jako protiváhu vyvážel do Evropy hovězí kůže. Potom jsem se rozhodl koupit vlastní loď. Mezitím jich už mám devět set.“

„Neuvěřitelné,“ reagovala Maria. Podívala se na něj a zjistila, že k tomu muži cítí směs sympatií a obdivu. Nebylo to jen jeho životní dílo, ale fascinovala a přitahovala ji podobnost cest, kterými se oba ubírali.

Připomněla si, jak ji matka jako dítě nutila hrát na spoustě soukromých koncertů, což nakonec vedlo k prvnímu vystoupení před publikem na palubě lodi, která ji odvážela spolu s matkou a sestrou pryč od otce, z New Yorku do Řecka. Potom se hudba stala dominantní náplní jejího života. Neměla téměř přátele, protože to matka ani na jedné straně oceánu nepřipustila, ani koníčky. Přesněji řečeno, kromě zpěvu neměla nic. Navíc brzy pochopila, že lidé přehlížejí její tenkrát nepříliš pěknou postavu, jenom když zpívá. Ve stejném věku, kdy Aristoteles Onassis položil základy svého impéria v Buenos Aires, stála poprvé na scéně opery v Aténách, o pět let později poprvé zazářila jako Tosca. Tak začala její kariéra.

„Začínali jsme oba od nuly a dosáhli vrcholu,“ pomyslela si, „to všechno díky schopnostem a silné vůli. Možná má ten talent původ v našich řeckých kořenech – Řekové jsou hodně tvrdohlaví a houževnatí.“

„Jako Řekyně máte určitě ráda moře, to ani nemůže být jinak.“ Hlas měl ještě o trochu živější než při vyprávění o Smyrně. „Jsem obdivovatel Odyssea, mou vášní je plachtění. Co byste říkala plavbě na mé jachtě? Rád bych vás i vašeho muže pozval.“

„Možná… někdy…,“ zamumlala neurčitě. Představa plavit se na jeho lodi po Středozemním moři byla nádherná. Ale byl to vzdálený sen. Termíny nepřipouštěly delší dovolenou, kromě toho nedělala Meneghinimu plavba po moři dobře.

Onassis vypadal na chvíli podrážděně. Maria viděla, jak mu v očích zaplálo. Jasně nebyl zvyklý, aby ho někdo odmítl.

Mezi nimi se rozprostřelo ticho, ale hovor kolem pokračoval dál. Onassis přiložil ke rtům doutník, potáhl z něj a otočil hlavu, aby jí kouř nešel do tváře. V pozadí se změnil orchestr: doprovodná hudba k večeři skončila, houslisté uvolnili místo taneční kapele.

Po chvíli se na ni zase podíval. „Přijměte, prosím, aspoň můj motorový člun jako dopravní prostředek tady v Benátkách,“ navrhl se stejným dobromyslným klidem, kterého si všimla během rozhovoru v uplynulých hodinách. Jeho obnovená uvolněnost svědčila o jistotě, že ho nakonec nikdo nemůže odmítnout. „Po dobu vašeho pobytu bych vám chtěl dát k dispozici svůj člun Riva.“

Samozřejmě vlastnil Rolls-Royce mezi motorovými čluny. Nechtěně se musela usmát. Je zajímavý a příjemný společník, pomyslela si. Proč by nemohla přijmout na týden v Benátkách jeho nabídku a strávit pravděpodobně s ním a jeho ženou nějaký čas? Přikývla. „Moc ráda.“

„A když to nemůže být v příštích měsících, vydáme se na výlet kolem řeckých ostrovů napřesrok,“ rozhodl rozzářeně. „Naše přítelkyně Elsa se k nám může přidat, když bude chtít.“

Nabídneš mu prst a hned chce celou ruku, proběhlo jí hlavou. Ale neměla mu to za zlé, jeho vytrvalost ji pobavila. Aby ho nezklamala, znovu přikývla, ačkoliv dobře věděla, že ke společné plavbě nedojde.

Maria strávila téměř celý večer po Onassisově boku. Později ji představil své krásné mladé ženě. „Tina skoro nerozumí řecky,“ upozornil ji. „Její otec, rejdař Livanos, ji vychovával jako americkou princeznu. Vždycky říká, že mluvit se naučila v Anglii, myslet v New Yorku a oblékat v Paříži. Řecko pro ni nemá velký význam. Tak to s ní je.“ Usmál se s jistou pýchou vlastníka, ale potom se zasmušil, jako by mu něco vadilo.

Večírek byl velmi úspěšný, slavilo se celou noc. Pozorní číšníci zapalovali ve svícnech na stolech místo vyhořelých svíček nové, otevírali nepřetržitě láhve šampaňského a dolévali poháry. V pozdějších hodinách řady pozvaných trochu prořídly, ale když se Elsa Maxwellová posadila ke klavíru a prsty přejela klávesy v rychlém rytmu swingu, shromáždili se kolem hostitelky a hudebníků v bělostných oblecích všichni hosté. Také Maria s manželem a Onassis se svou ženou stáli na tanečním parketu a poslouchali vynikající sólo. Elsa hrála rychlé i melancholické písně z třicátých let a z dob války, jejichž vznik tenkrát jako reportérka v Hollywoodu určitě zažila. Potom k sobě zavolala Mariu.

Sólo na trubku, několik akordů na klavír, a sál naplnila melodie písně Stormy Weather. Elsa začala hrát trochu tišeji, pokynula Marie – a v příštím okamžiku zazněl nejslavnější soprán na světě, aby zpíval o zklamané lásce. Maria přednesla píseň v typickém dramatickém provedení, ale o oktávu níž než árii. Kolem najednou všechno ztichlo, takže každé zacinkání sklenice znělo jako zvony svatého Marka.

Maria zpívala na okraji pódia, na kterém umístili kapelu, a oddala se zcela svému nadšení pro jazz. Nevadilo ji vystupovat tak spontánně, publikum se dalo přehlédnout a nebyli tam hudební kritikové, kteří by sledovali, jestli se jí podaří vysoké tóny. A když se držela polohy interpretky písně Leny Hornové, nemusela se obávat selhání hlasu.

Byl to nádherný pocit zpívat jen tak pro radost. Pohled jí zalétl k exkluzivnímu publiku, které bylo stejně nadšené jako operní fanoušci ve velkých operách. Sledovala Onassise. Držel svou ženu kolem pasu a zdálo se, že zcela podléhá kouzlu Mariina zpěvu.

Když se dostala k verši „na obloze už nezáří slunce“, objevily se za vysokými okny pastelově barevné pruhy oblohy nad Benátkami, paprsky barvy meruněk a fialek oznamovaly východ slunce.

Kapitola 2

O jedenáct let později

V oblacích, počátek srpna 1968

Ještě před startem stáhla Maria přes okénko letadla neprůhlednou roletu. Jižní romantický západ slunce bylo to poslední, na co se chtěla v tu chvíli dívat. Oči si zakryla tmavými optickými brýlemi, upřeně sledovala nápisy v první třídě letadla Air France a čekala na pokyn se připoutat.

Samozřejmě si nekoupila let s Olympic Airways, leteckou společností, která patřila Aristotelu Onassisovi. Když vzteky bez sebe odešla z jeho jachty, hlavně chtěla od něj rychle pryč. Obávala se, že by mohl dokonce zabránit odletu, kdyby si rezervovala místo v jednom z jeho Boeingů, a tak se rozhodla cestovat s francouzskými aerolinkami. Teprve když nastupovala do letadla, uvědomila si, že si dělala zbytečné starosti. Kdyby Onassis chtěl, aby se k němu vrátila, mohl ji bez problémů zadržet na letišti v Aténách. Aristo, jak mu říkala, měl k dispozici různé nástroje, kterými mohl dokazovat svou převahu. Vlastnictví letadla pro něj nebyl důvod, proč by nemohl prosadit svou vůli. Pokud tedy něco opravdu chtěl. Což pravděpodobně nebyl tento případ.

Tohle poznání ji zasáhlo jako rána pěstí do obličeje a nakrátko znejistěla. Byla to chyba v rozčilení Arista opustit? Neměla se podrobit jeho vůli a vydržet, dokud svou novou milostnou aféru neukončí? Možná, ale nakonec nešlo jen o to, že je ve hře jiná žena. Šlo o ni, o Arista a o jejich velkou lásku. Je její láska dostatečně silná, aby se vypořádala se vším, co při svém zaslepeném napoleonském komplexu prováděl? Mariin přítel Lawrence Kelly, svědek jejího neslavného odchodu, měl určitě pravdu, když ji ujistil, že tady jde také o Callasovou – o důstojnost významné operní pěvkyně, kterou je třeba zachovat.

Možná je pravda, co pravil francouzský císař, že ve válce a v lásce je všechno dovoleno. Protože ve válce se bojuje především o čest a moc, a pokud je tomu v lásce zrovna tak, nechtěla Maria tohle bitevní pole přenechat Aristovi, nechtěla kapitulovat. Přesto se musela ptát, čeho svým chováním dosáhla, kromě toho, že se cítí absolutně mizerně. Bylo to Pyrrhovo vítězství, přičemž ani nevěděla, v jakém smyslu vlastně chtěla triumfovat. Aristo ji přece nechal odejít z paluby bez rozloučení. Jak může vědět, jestli ho její odchod zranil? Přiznávala si, že by se necítila tak špatně, kdyby věděla, že on se cítí také tak. Ale musí být rozumná a nedoufat v to.

Setrvačnost při startu ji vtlačila do měkkého koženého křesla. Místo vedle ní zůstalo prázdné. Měla štěstí, že tam neposadili nikoho cizího. Bylo by nepříjemné, kdyby ji někdo v jejím rozpoložení sledoval nebo se snažil začít rozhovor. Něco jiného by bylo, kdyby s ní zůstal Larry. Ten však musel proti všemu očekávání odletět jiným letadlem.

Na letišti v Aténách jí přiznal, že se jejich cesty rozdělí: musí do Říma na dávno domluvenou schůzku.

„Přiletím brzy,“ ujišťoval Mariu kajícně. „Příští týden jsem u tebe v Paříži.“ Znělo to, jako kdyby mluvil Aristo.

„Přiletím za tebou,“ řekl i on. „V září jsem u tebe v Paříži.“

Ačkoliv časový úsek byl delší, pochybovala o Aristových slovech zrovna tak málo jako o Larryho slibu. Aristovou věrností si jistá nebyla, ovšem Larryho loajalitou ano. Nechala se příliš snadno přemluvit, aby se vzbouřila proti muži, kterého milovala? Byla to koneckonců jen domněnka, že se Aristo chce setkat s Jacqueline Kennedyovou. S odstupem si musela přiznat, že to neví jistě. Reagovala přehnaně, možná se Aristo chtěl jen odreagovat s několika kumpány? Když toužil po mužské společnosti, posadil se obvykle během svých plaveb v nějaké knajpě v okrajovém přístavu Středozemního moře, popíjel ouzo s rybáři, mluvil s nimi, jak to chlapi dělají, a hrál s nimi tradiční řeckou stolní hru tavli. Maria často seděla vedle něj a podobná setkání si užívala. Srdečnost těch lidí, jejich nezávislost na světě materiálního bohatství a čistá radost ze života, ji přitahovaly, těšila se z bezstarostných setkání tím víc, čím častěji se pohybovala v mezinárodní high society. Takovou svobodu jinak cítila jen na moři. Proč se všeho tak bez rozmyšlení vzdala?

Protože Aristo lhal, odpověděl jí vnitřní hlas. Návštěva neznámých přátel na palubě mohla být, když se na to podívala zpátky, skutečně jen mužská záležitost, jak to nazval. Ale byla si jistá tím, že se jí chtěl zbavit, až na palubu přijde vdova po americkém prezidentovi Johnu Kennedym.

„Můžu vám nabídnout před jídlem sklenku šampaňského?“ přerušila její rozjímání letuška.

Obrátila se na mladou ženu, která obsluhovala cestující v první třídě. Podívala se na ni přes sluneční brýle. „Ne, děkuji, nechci šampaňské ani nic jiného,“ odpověděla Maria. „Nechci ani jíst.“ Chci jen umřít, pomyslela si.

Kapitola 3

Jónské moře

Ve stejný den předtím

Moře bylo hladké a průzračné jako Lago di Garda na jaře, voda se třpytila tmavým safírovým odstínem a v ní se rýsovaly výběžky skal a mořských trav. Obloha tmavomodrá, jako by ji pro ten letní den čerstvě namaloval sám bůh nebe Úranos, perfektní barvu nenarušoval jediný mráček. Ultramarínová modř působila až znepokojivě. Před ní se tyčila na břehu ostrova Skorpios řada cypřišů, za nimi zářila všemi tóny zelené měkká kulisa hor, tisíce mladých stromů směrovalo své větve k slunci. Zasadil je Aristo, který se nechtěl smířit s tím, že Benátčané za pět set let krajinu odlesnili téměř na holinu. Samozřejmě neprováděl zalesňování osobně, ale jako první zabodl rýč, a začal tím s obnovou nádherné přírody. Po dlouhou dobu přistával každé ráno na ostrově, trávil den s architekty a dělníky a svlečený do půl těla s nimi probíral plány a vedl odborné diskuze.

Neříká se o lidech, kteří milují přírodu, že mají zelené prsty, a to je na nich to nejlepší?

Zadumaná Maria sledovala nákladné sázení lesa, a přitom ji napadlo: Má majitel ostrova, její milenec, skutečně tu zvláštní vlastnost – nebo chce jen obnovou lesa ukázat, že je schopný ovládnout i přírodu? Stejně jako se snaží vnutit svou vůli všem lidem na této planetě?

Jistým způsobem si Aristoteles podrobil také Mariu. Podlehla jeho šarmu a charismatické osobnosti a věřila, že má mnoho dobrých stránek. Proto snášela jeho náladovost a příležitostné románky. Koneckonců věděla, že ji nechce úmyslně zranit, že mu jde jen o triumf, o potvrzení vlastní síly. Některé z těch žen pro něj nebyly nic víc než trofeje, v době, v níž se sexualita projevovala čím dál otevřeněji. Maria mu to pobaveně dopřávala, protože věděla, jak je pro něj důležité udělat dojem, jakýmkoliv způsobem. Aristo nechtěl být jen nejbohatším, ale také nejobdivovanějším mužem na zeměkouli. Možná přece jen neměl zelené prsty, zato trochu komplikovaný pocit, pokud jde o vlastní hodnotu. Spojovalo je to těsněji, než jí bylo milé.

„Slyšel jsem, že Pier Paolo Pasolini chce natočit film o Medeině mýtu…“

Vnímala hlas svého přítele jako jemné šplíchání bazénu na venkovní terase lodi, kotvící před ostrovem Skorpios. Zelenomodrá voda se třpytila v bazénu odrážejícím oblohu a mozaiku, reprodukci fresky býčích zápasů z Minotaurova paláce na Knossu. Elektricky poháněné fontány na okraji byly nastavené tak, že stříkaly jen občas, a jemnou sprškou zasahovaly palubu.

Larry na lehátku vedle ní už delší dobu něco vyprávěl, ale poslouchala ho jen na půl ucha. Uvědomila si, že vlastně vůbec netuší, o čem její dávný přítel mluví. Určitě o něčem duchaplném. Lawrence Kelly spoluzakládal řadu velkých hudebních divadel ve Spojených státech a doprovázel kariéru Marii Callasové od prvního úspěchu. Uplynulo třináct let, ale impresário je pořád ještě dobře vypadající muž, mnohem menší než vysoká Maria, ale výška u něj byla stejně nedůležitá jako u Arista. Také Larry byl charismatická důležitá osoba, a sice v operních domech na druhé straně Atlantiku.

„Nikdo nezpíval Médeu tak nádherně jako ty,“ pokračoval Larry. Zdálo se, že nepřestane mluvit, ani se nemusel během dlouhého monologu nadechnout. „Proto jsem tě doporučil do hlavní role…“

„Nevěřím, že někdo přemění divadelní hru na film,“ přerušila ho mdle. Bylo načase něco namítnout.

Larryho proud řeči se nedal zastavit: „Franco Zeffirelli právě výborně zfilmoval Shakespearovo Zkrocení zlé ženy s Elizabeth Taylorovou a Richardem Burtonem,“ trval na svém impresário.

Maria se napřímila v lehátku a posunula si sluneční brýle do hustých černých vlasů. „To ale není operní inscenace,“ prohlásila. Obecně se jí nelíbilo, když jí někdo odporoval, a na této plavbě ji spousta věcí drtila. Bude to tím vedrem, vysvětlovala si svou špatnou náladu. Nechtěla si připustit, že Aristo ji rozčiluje víc než slunce. Nervy měla napjaté k prasknutí, takže reagovala drsněji, než si oddaný přítel zasloužil. „Hudební jeviště a plátno se nesnášejí, a hotovo.“ Znovu se položila.

Zavřela oči, které ji divně pálily, když si uvědomila, že se do Larryho neměla tak pouštět. Určitě ne do toho milého muže, který při ní vždycky stál. Nevrlost si opravdu nezaslouží. Reagovala ovšem přecitlivěle na špatnou náladu svého milence, jeho roztěkanost a netaktnost, s jakou se k ní v těchto dnech choval. Přitom věřila, že spory, které mezi nimi v minulých měsících vzplály, už vyřešili. Po nějakou dobu se zdálo, že je mezi nimi zase všechno v pořádku…

„Měla bys znovu začít pravidelně provádět hlasová cvičení.“

Maria zvedla hlavu. „Cože?“

„Můžu ti okamžitě zprostředkovat vystoupení ve Spojených státech. Celé turné, když budeš chtít. Tvůj návrat by všichni oslavovali.“

Jako kdyby to nevěděla.

„Momentálně jsem na dovolené,“ vyhnula se odpovědi.

Nechtěla mu vyprávět, že sice cvičení zanedbává, ale samozřejmě se nevzdala naděje dotáhnout hlas do dřívějších výšek. Měsíce si nahrávala svůj zpěv na magnetofon a srovnávala ho se starými gramofonovými deskami. Tím chtěla zjistit, co je s ní v nepořádku, a proč už nemůže udržet rozsah třech oktáv. Než se víceméně vzdala veřejných vystoupení, způsobila několik skandálů, když jí uprostřed árie selhal hlas. Bylo to pořád jako na houpačce. Ale od jisté doby měla pocit, že to s jejím uměním už jde jenom z kopce. A protože se musela vzdát potlesku publika, ponořila se do rozmařilého bouřlivého života mezinárodního jetsetu. Přitom si připadala jako ztroskotaný Odysseus, který na cestě domů prodělával spoustu poučných i životu nebezpečných dobrodružství. Mariin domov bylo jeviště – a kdyby se tam chtěla vrátit, musela by se asi nejdřív proměnit jako antická hrdinka. Někdy jí ovšem připadalo, že zazpívání árie vyžaduje nadlidské úsilí.

Ale Larry má pravdu. Vlastně chtěla vždycky být jen žena v domácnosti, která se stará o svého muže a psa, ale měla by začít zase zpívat. Byl to jediný prostředek, jak překonat vnitřní neklid a tajné starosti. Zatím však nevěděla, ani jak začít s hlasovým tréninkem, aby dosáhla dřívější úrovně, ani jestli jsou její obavy, že ji opustí milenec, oprávněné. Dokud v tom nebude mít jasno, nikomu se nesvěří. Ani Larrymu. A už vůbec ne jinému člověku.

„Promluvme si o tom později,“ poprosila ho a věnovala mu úsměv. „Při tom vedru nemám náladu na vážná témata.“

Aby svá slova zdůraznila, sáhla po hromadě novin, které jí vedle lehátka připravil stevard. Náhodně vytáhla ilustrovaný časopis a začala v něm listovat, ale na titulky, články a fotografie, které informovaly o nadcházející svatbě norského korunního prince Haralda s neurozenou Sonjou Haraldsenovou či o rozvodu Franka Sinatry s Miou Farrowovou, a ukazovaly podzimní módu na vyhublém těle britské fotomodelky Twiggy, se nesoustředila. Mariu nic z toho nezajímalo. Plnou pozornost věnovala až stránce s recepty. Jídlo jí vždycky utěšovalo duši, i když teď už skoro patnáct let jedla hlavně očima. Dodržováním přísné diety zůstávala štíhlá jako laň. Jejímu žaludku se vlastně nevedlo jinak než toho času srdci – dostával jen drobky.

Na stránky otevřeného časopisu Anabelle dopadl stín. Maria vzhlédla. Aristo se objevil vedle lehátka, aniž ho zpozorovala. Tvář se jí při pohledu na milence rozjasnila.

Aristoteles jí úsměv neopětoval. Přesto se Maria nemohla ubránit jeho přitažlivosti. Měřil jen sto pětašedesát centimetrů, tedy pokud jde o výšku, určitě to nebyl velký muž, ale charismatem překonával každého dvoumetrového efendiho. Vlastně ani nevypadal moc dobře, s tmavými stíny pod očima, silným nosem a smyslnými, ale příliš širokými ústy. Jeho osobnost a nesporné charisma způsobily, že pro ni byl jedenašedesátiletý milenec tím nejkrásnějším mužem na světě. Jak moc ho milovala. Byl první a jediný, kdo se díval na její osobu bez ohledu na hlas – jako na Mariu, nikoliv Callasovou. Budu tě mít ráda navěky, pomyslela si.

„Vyřídil jsi své telefonáty?“ zeptala se ho vesele, ale nečekala na odpověď, protože byla zřejmá, a tak rychle dodala: „Nechceš si k nám přisednout? Larry mi právě navrhuje…“

„Čekám nové hosty,“ přerušil ji rejdař. Znělo to věcně, jako by se chystal uzavřít obchod pro některé ze svých rejdařství nebo pro leteckou společnost, nakoupit další tanker nebo letadlo. „Za týden bys měla odejít z jachty, Mario.“ Bylo vidět, že se nechce bavit dlouho, a proto zůstal stát. „Je to čistě mužská záležitost.“

V pozadí postřehla, jak se přítel Larry posadil a sykavě vydechl. Jeho reakce byla však tak tichá, že se téměř ztratila mezi šploucháním vln, které se lámaly o loď. Mariu na okamžik napadlo, že si vedle jachty asi hrají delfíni. Moře a vítr byly příliš klidné pro velké pohyby vln. O rozruch se však postarala Aristova výzva.

Maria občas odcházela z jachty Christina už dřív, protože se její přítomnost milenky neslučovala s morálními představami některých hostů, kteří byli pro Arista důležití. Patřil k nim bývalý britský ministerský předseda Winston Churchill s chotí. Starý manželský pár považoval jejich mimomanželský vztah za skandál, takže jinak nejdůležitější žena na palubě se moudře rozhodla odcestovat dřív, než Churchillovi dorazili, ačkoliv tou dobou měla už na lodi dávno status paní domu. Maria spojila svou nepřítomnost s obchodními termíny, a měla dokonce jisté porozumění pro Churchillovy staromódní morální představy. Vždyť on ještě znal luxusní jachtu jako válečnou loď, která se účastnila v červnu 1944 vylodění Spojenců v Normandii! Aristo ji později nechal přestavět v plovoucí zámek, ale významný státník ve své sentimentalitě asi elegantní vybavení přehlédl. Ovšem Winston Churchill zemřel před tři a půl lety a Mariin soukromý a profesní život se změnil – začala tušit, že Aristovo přání nemá co dělat s morálkou.

„Jak prosím?“ nechápala.

„Chtěl bych, abys příští týden odcestovala,“ prohlásil Aristo. „Odleť domů, Mario.“

Maria nevěděla, co ji rozzlobilo víc – že ji vyhání z jachty a bude muset ukončit letní prázdniny, nebo to, že se musí vrátit do Francie, kde toho času chcípl pes. Nikdo se zdravým rozumem se nezdržoval v srpnu v Paříži, určitě ne Pařížan. Pokud tedy nešlo o opuštěnou ženu, která nevěděla, kam jinam by měla jít…

Zděsila se. Zachvátila ji panika, strach, zuřivost. Pochopení. Taky nejistota a zoufalství. Začaly se v ní svářit nejrůznější pocity.

„Příští měsíc přijedu za tebou,“ ujistil ji pozměněným, jemnějším tónem. „V září jsem v Paříži u tebe.“

V září se život v Paříži dostane zpátky do normálních kolejí. Maria pochybovala, že to bude platit i pro ně dva, ať už si Aristo říká cokoli. Najednou s naprostou bystrozrakostí pochopila, proč má odjet, a kdo vstoupí na jachtu místo ní. Bylo to jako déjà vu, opakování stejné scény, kterou tenkrát možná chybně interpretovala, protože ji vyvedla z rovnováhy vzhledem k nebezpečí hrozícímu její lásce. Ať už Aristo sliboval cokoliv, nevěřila mu ani slovo.

Do očí jí vstoupily slzy. Snažila se je spolykat, přehodila nohy z lehátka a postavila se. Časopis spadl na zem, stránky zašustily.

Maria převyšovala Arista o půl hlavy – a poprvé v jejich vztahu hrál rozdíl ve výšce roli. Shlížela na něj svrchu.

„Nenávidím tě!“ zasyčela.

Srdce jí v hrudi tlouklo jako zvon. Zdálo se jí, že krev v žilách v rozporu k nahlas vyslovené větě volá: Miluju tě!

„Mario,“ začal Aristo.

Maria utekla, rozzuřená na sebe, na něj, jeho sbírání trofejí i na tu jinou ženu, která sem přijde. Nemohla dál snášet Aristův pohled, blízkost Larryho ani přítomnost posádky někde na palubě. Hrozilo, že velká diva Callasová se před očima všech zhroutí. To nemohla připustit. Ačkoliv nespojovala lásku s hrdostí, existovala přece jen ztráta důstojnosti, která překračovala snesitelnost všech ponížení.

Chtěla být sama a vyplakat se.

Ložnice Onassise a Marii byla luxusně vybavená jako prezidentské nebo knížecí apartmá v grandhotelu. Na ručně vyrobeném nábytku z Benátek, pomalovaném květinovými motivy, se šetřilo stejně málo, jako na rámech benátských zrcadel potažených hedvábím barvy zelenavé mořské pěny nebo byzantských ikonách, které zdobily stěny. Kohoutky v koupelně obložené žlutým mramorem ze Sieny byly ze zlata, nikde nechybělo luxusní provedení. Čtyřpokojový byt na horní palubě Christiny byl kromě bytu v Paříži Mariin druhý domov a zanechala v něm své stopy: na příborníku si vystavila soukromé fotografie; měla tam gramofon, diktafon a hromadu časopisů, ze kterých ráda vystřihovala recepty a schovávala je; v trezoru uchovávala šperky, které nosila na vznešených večírcích, a ve skříních garderobu pro všechny příležitosti. Malý svět tří duší skrývajících se v její hrudi: kdysi vykořeněná Mary zpívající o lásce, velká Callasová obávající se o svou kariéru a tradiční Řekyně Maria, která je daleko od jevištních rolí perfektní hospodyně a stará se jak o obchodní přátele svého drahouška, tak o společné slavné přátele. A teď Aristo chce, aby svoje místo za několik dní vyklidila pro tu druhou. I kdyby to bylo jen dočasně, hrozně to bolí.

Nikdy neřekla otevřeně ani slovo, ale v posledních měsících se jí k uším donesly nejrůznější fámy. Nejdřív se zdráhala uvěřit pomluvám, že se Aristo uchází o Jacqueline Kennedyovou. Maria zavírala oči před nebezpečím, a když ji Aristo v polovině května po každoroční plavbě v Karibiku poslal v přístavu svatého Tomáše z lodi, uvěřila jeho slovům: Měla bys letět domů přes New York. Chci tě ušetřit plavby do Evropy. Sedmnáct dní jen vítr a moře, to by tě nudilo. Uvidíme se v Paříži. Strašně si přála, aby mluvil pravdu. Netrvalo ovšem dlouho, než se k ní sdílností přátel a zprávami senzacechtivého tisku doneslo, že Aristoteles Onassis podnikl v Karibiku plavbu s vdovou amerického prezidenta.

Neexistovaly společné fotografie Arista a jeho nového objevu, které by ukazovaly na romantický výlet. Ale bývalá první dáma byla toho času nejslavnější ženou na světě, a proto se na ni soustředila veškerá pozornost: atentát na Johna Fitzgeralda Kennedyho před pěti lety vytlačil na stupnici popularity Mariu na druhé místo. A Maria žárlila a záviděla jako nikdy předtím.

Nedokázala se rozhodnout, co jí vadí víc: že je vdova po prezidentovi o šest let mladší, mnohem elegantnější a mezitím už dokonce stylová ikona – nebo to, že muž, jehož ženou se cítila být i bez oddacího listu, si tak bezohledně bere všechno, co chce.

Uvidíme se v Paříži. Přijedu za tebou.

Jeho mírný hlas zněl Marie v hlavě, když zabořila tvář mokrou od slz do mohutného péřového polštáře na velké francouzské posteli.

Vlastně byla připravená muži, kterého milovala, všechno odpustit. I aféru. Ale nebyla tak odolná, aby jí nevadilo vědět, že je ve společnosti ženy, kterou považovala za nebezpečnou, protože ta druhá jí byla svým způsobem rovna, ba dokonce ji možná převyšovala.

Když si na jaře už nemohla před pomluvami dál zacpávat uši, dařilo se jí čím dál hůř. Maria se cítila prázdná a bezmocná jako nikdy předtím. Nejenže ji Aristo podváděl, ale neměla náhradu za jeho blízkost ve svém publiku. Potlesk utichl, byl stejnou minulostí jako její láska. Především to ticho jí zlomilo srdce. Na přiznání si jeho nevěry bylo pravděpodobně nejhorší, že toho času už neměla ani své umění, které by jí pomohlo podvod snášet. Spojila s Aristem svůj život a od té doby, co nezpívala, měla pocit, že jí už nic nepatří. Představa strávit srpen v Paříži, kdy je většina obchodů a výkladních skříní zavřená, protože obyvatelé a obchodníci jsou na dovolené, mrtvý měsíc, který nemohla vyplnit hlasovým tréninkem, zkouškami a shonem před vystoupením – tahle představa v ní vzbuzovala hrozný strach a byla ještě horší než obraz Jackie Kennedyové před očima.

Opatrné zaklepání přerušilo proud myšlenek a slz, které ji pohltily. Zaposlouchala se, srdce se jí téměř zastavilo.

Přišel, aby se omluvil. Aby ji požádal, ať zůstane.

I když po omluvě toužila, nechtěla ji tak snadno přijmout. Nenechá ho vyhrát jen tak.

Napřímila se, utřela si tváře a sáhla po brýlích na nočním stolku.

„Běž pryč!“ zakřičela a zněla přitom jako zraněné zvíře, které přece jen touží po blízkosti.

Zaklepání se opakovalo. „To jsem já, Larry.“

Srdce jí pokleslo. Začala se třást po celém těle, když si uvědomila, že to není Aristo, který ji přišel poprosit za odpuštění. Vstoupit chce jen starý přítel Larry, aby ji utěšil. V tu chvíli určitě nepotřebovala nic naléhavěji než povzbuzení a loajalitu přítele. Ale otřásla jí ztráta naděje, která v ní na chvíli vzplanula. Nevědomky otevřela ústa, aby Larryho poslala pryč.

„Mary, prosím. Pusť mě dovnitř. Chtěl bych s tebou mluvit.“

Zapůsobilo na ni, že použil jména, zapsaného před čtyřiačtyřiceti lety v matrice v New Yorku. Neodežene ho. Možná i proto, že ji tentokrát neoslovil tak, jak to dělal Aristo a zbytek světa. V tu chvíli se skutečně cítila jako malá dívka Mary toužící po ochraně a bezpečí. V dětství trpěla především plány a omezeními ctižádostivé matky, ochranu jí nikdo neposkytoval. Možná občas otec, ale ten pro ni měl čas jen zřídka. Teď stál přede dveřmi Lawrence Kelly, muž, na něhož se určitě mohla spolehnout víc než na oba muže, které na světě nejvíc milovala. Není jako George Kalogeropoulos ani jako Aristoteles Onassis, a je tady jen pro ni.

Vstala, přitáhla si pásek županu přehozeného přes bikini, přešla pokoj a otevřela.

Larry roztáhl paže a vešel, přičemž současně za sebou kopl do dveří a zavřel je. Přitiskl Mariu k sobě, a přestože byla vyšší než on, cítila se malá a zranitelná.

„Je mi to moc líto,“ řekl a pevně ji držel. Ucítila vůni vody po holení, slaného vzduchu a opalovacího krému. „Nezasloužíš si, aby s tebou takhle zacházel.“

To si opravdu nezasloužila. Mlčky přikývla a položila mu čelo na rameno přikryté jemnou bavlněnou košilí.

„Nedopustím, abys dál trpěla jeho urážkami.“

Larry to myslel dobře, ale Maria se takové útěše bránila, intuitivně začala vnitřně odporovat. Nechtěla, aby mluvil špatně o Aristovi, přese všechno příliš věřila ve svou lásku.

Než však mohla něco namítnout, Larry klidně, ale nabádavě pokračoval: „Dokážeš se zase dostat do své staré formy, věř mi. Postarám se o tebe, neboj se.“

Zmínka o hlase ji vyvedla z rovnováhy a úplně ztratila sebeovládání. Tajemní hosté, které chtěl Aristo přivítat bez Marie, byli najednou vedlejší. Celé tělo se jí otřásalo jako v křeči. „Moje kariéra je u konce,“ vzlykala.

„Ale ne,“ odporoval Larry a něžně ji hladil po vlasech, jak to dokážou jen muži, kteří nemají na ženách sexuální zájem. „Všechno bude v pořádku. Když se vrátíš ke své cvičební rutině a připravíš se na vhodná vystoupení, povede se ti hned líp. Publikum ve Spojených státech na tebe čeká – touží po tobě a bude tě oslavovat tak, jak jsi byla zvyklá. To jsem ti přece říkal už dřív.“