pastýř

Přeložil Radek Uhlíř

Copyright © Frederick Forsyth, 1975

Reissued by Arrow Books 2011

First published as THE SHEPHERD in 1975 by Hutchinson, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Radek Uhlíř, 2022

Illustrations © Ema Reisenauerová, 2022

ISBN 978-80-242-8342-5

Mé drahé manželce Carole

Na chvíli jsem zastavil letoun a čekal jsem, až mi hlas z řídicí věže povolí vzlet. Prohlížel jsem si německou krajinu, která se rozprostírala za organickým sklem překrytu kabiny. V mrazivém svitu prosincového měsíce zářila neposkvrněnou bělobou.

Jen kousek za zády jsem měl oplocení základny Royal Air Force. Když jsem na brzdách otáčel svou stíhačku do osy vzletové dráhy, přelétl jsem pohledem zvlněná pole pod sněhovou pokrývkou, která sahala až k okraji borového lesa, vzdálenému na dvě míle od letiště. Byla jasná noc, takže jsem téměř rozpoznával obrysy jednotlivých stromů.

Čekal jsem, až sluchátka v přilbě ožijí hlasem řídícího. Přede mnou už byla jen vzletová a přistávací dráha, lesklá černá stužka, kterou lemovaly dvě řady jasných světel ozařujících pruh pevného asfaltu, jejž toho dne musely ze sněhu vydobýt pluhy. Za světelnou řadou se krčily zmrzlé hromady sněhu, které tam ráno nahrnuly jejich radlice. Daleko přede mnou se po mé pravé ruce tyčila řídicí věž, podobná osamělé svíci mezi zářícími hangáry. Jejich vrata se již zavírala a mechanici zachumlaní do teplých kombinéz konečně připravovali základnu k nočnímu spánku.

Tušil jsem, že na věži je teplo a útulno a panuje tam dobrá nálada. Všichni čekali už jen na můj odlet, aby mohli zavřít letiště, naskákat do aut a vydat se slavit do důstojnického klubu. Pár minut po mém odletu světla pohasnou a do tmy se ponoří hangáry, které jako by se choulily před mrazivou nocí, zaplachtované stíhací letouny i spící cisterny plné paliva. Nad tím vším zůstane jediné pulzující signální světlo, zářivě rudé nad černobílou plochou letiště, neúnavně vysílající vstříc lhostejnému nebi jméno základny v Morseově kódu: CELLE. Dnes večer už se tu neobjeví žádní letečtí tuláci, aby se podívali dolů a zkontrolovali svůj kurz – byl Štědrý večer léta Páně 1957 a já, mladý pilot, jsem se chystal domů do Anglie na vánoční dovolenku.

Měl jsem naspěch a palubní hodiny ukazovaly dvacet dva patnáct. Údaj jsem četl v tlumené namodralé záři přístrojové desky, na níž se chvěly a tančily řady číselníků. V kabině bylo teplo a útulno, topení jsem zapnul na plný výkon, abych předešel tvorbě námrazy na čelním štítku kabiny. Byl jsem jako v nějakém pohodlném zámotku, stísněném, ale teplém a bezpečném, který mě chránil před krutým chladem okolní mrazivé noci, jež by do minuty snadno usmrtila člověka, kdyby pronikla do letounu pohybujícího se rychlostí šest set mil za hodinu.

„Charlie Delta…“

Ze zasnění mě vytrhl hlas řídícího. Sluchátka zarachotila, jako by seděl v těsném kokpitu se mnou a křičel mi přímo do ucha. Nejspíš už si dal skleničku nebo dvě, napadlo mě. Samozřejmě proti všem pravidlům, ale co s tím? Jsou Vánoce.

„Charlie Delta, věž,“ odpověděl jsem.

„Charlie Delta, vzlet povolen,“ řekl.

Na to už bylo zbytečné nějak odpovídat. Levou rukou jsem začal pomalu sunout dopředu páku ovládání tahu; pravou jsem Vampire pevně držel na středové čáře. Hluboký hlas motoru Goblin za mými zády stoupal do vyšších a vyšších poloh, z dunění se stával táhlý křik a jekot. Oblá příď stíhacího letounu vyrazila vpřed a světla na obou stranách vzletové dráhy se začala míhat stále rychleji, až se nakonec slila v souvislou řadu záblesků. Vampire ožil, nos letounu se nepatrně zvedl, příďové kolo se dostalo do vzduchu, a rachot podvozku okamžitě utichl. Za několik vteřin opustila dráhu také kola hlavního podvozku a dozníval jejich hukot. Držel jsem stroj těsně nad zemí a nechal ho rozbíhat, dokud jsem se letmým pohledem na rychloměr nepřesvědčil, že ručička minula značku sto dvaceti uzlů a míří ke stopadesátce. Když pode mnou prokmitl konec vzletové dráhy, přitáhnul jsem Vampire do mírné stoupavé zatáčky doleva a zároveň jsem přesunul páku ovládání podvozku do horní polohy.

Vzadu pode mnou se ozvalo tlumené bouchnutí, jak se kola hlavního podvozku zasunula do svých šachet, a letoun vyrazil vpřed, když se zbavil tohoto odporu. Tři červené kontrolky zatažených kol přede mnou pohasly. Udržoval jsem stroj ve stoupavé zatáčce a palcem levé ruky jsem stiskl tlačítko vysílání.

„Charlie Delta, opouštím prostor letiště, podvozek zasunut, zajištěn,“ promluvil jsem do masky kyslíkového dýchače.

„Charlie Delta rozumím, přejděte na kanál D,“ řekl řídící, a dřív než jsem stačil změnit frekvenci, dodal: „… A veselé Vánoce.“

Bylo to samozřejmě proti všem pravidlům rádiového provozu. Byl jsem tehdy velmi mladý a svědomitý, ale přesto jsem odpověděl: „Díky, věžko, a nápodobně.“ Pak jsem přepnul kanály, abych nastavil frekvenci řízení letového provozu RAF v oblasti Severní Německo.

Na stehnu pravé nohy jsem měl páskami připevněnou mapu s kurzem vyznačeným modrým inkoustem, ale vlastně jsem ji nepotřeboval. Všechny údaje jsem znal zpaměti, tak jak jsem si je připravil s navigačním důstojníkem na jeho pracovišti. Nad letištěm Celle nasadit kurz 265 a pokračovat ve stoupání do výšky dvacet sedm tisíc stop. Po jejím dosažení udržovat kurz na rychlosti 485 uzlů. Ohlásit se na kanálu D a oznámit vstup do jejich vzdušného prostoru, pak pokračovat přímo nad nizozemské pobřeží jižně Bevelandu a dále nad Severní moře. Po čtyřiačtyřiceti minutách letu přepnout na kanál F a vyžádat si zaměření od řídícího v Lakenheathu. Za dalších čtrnáct minut budu nad letištěm Lakenheath, pak se jejich pozemním radarovým systémem GCA nechám navést na přiblížení a přistání. Nic složitého, všechno jen rutinní postupy. Šedesát šest minut letového času včetně sestupu a přistání, a Vampire má dostatek paliva na víc než osmdesát minut ve vzduchu.