Obsah

- Violet

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- Frankie

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- Violeta

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- Frankie

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- Violeta

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- Frankie

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- Violeta

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- Frankie

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- Violeta

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- 48. kapitola

- 49. kapitola

- Frankie

- 50. kapitola

- 51. kapitola

- 52. kapitola

- 53. kapitola

- Violeta

- 54. kapitola

- 55. kapitola

- 56. kapitola

- 57. kapitola

- 58. kapitola

- Frankie

- 59. kapitola

- 60. kapitola

- 61. kapitola

- 62. kapitola

- Epilog

- Autorčina poznámka

- Poděkování

NIKOLA SCOTT

V OVOCNÉM SADU

Ikar

Přeložila Ivana Nuhlíčková

Copyright © 2021 Nikola Scott

The right of Nikola Scott to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

First published in Great Britain in 2021 by HEADLINE REVIEW An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Apart from any use permitted under UK copyright law, this publication may only be reproduced, stored, or transmitted, in any form, or by any means, with prior permission in writing of the publishers or, in the case of reprographic production, in accordance with the terms of licences issued by the Copyright Licensing Agency.

All characters in this publication are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

ISBN 978-80-249-4993-2

Samovi a Jacobovi

Violet

Září 1940

1. kapitola

Bojuj nebo uteč.

Violeta zaslechla Barkera před několika dny, jak o tom hovořil s jiným řidičem, když se s matkou vrátily z čajového dýchánku Sally Vaughnové. Violeta hlasitě zakašlala, aby dala Barkerovi najevo, že se blíží, protože lady Etheringtonová neměla ráda, když se její personál bavil o podivných věcech, a už vůbec ji netěšilo, když se schovávali za kapotou auta a klevetili. Bylo to ale nefér, protože Barker byl ta nejoddanější duše, a pokud si matka nedá pozor, přinutí ho, aby bojoval nebo utekl. Nejspíš by zmizel rovnou na západní frontu a co by si potom počala?

Bojuj, nebo uteč byla podle Barkera reakce těla na nebezpečí ve chvíli, kdy si mělo vybrat mezi sebeobranou a útěkem. Kupodivu to přesně vystihovalo, jak se Violeta většinou cítila. Ať už běžela do protileteckého krytu, učila se pukrle debutantek nebo seděla večer v salonu a výšivka se jí pod rukama pomalu měnila v plsť, v nitru cítila neklid čehosi uvězněného uvnitř, co chtělo vyrazit ven a zažít svobodu.

Bojovat mohla jen stěží, když měla po většinu dne matku stále za zády, ale utéct – no, to si dokázala představit. Odkopnout ty hloupé saténové taneční střevíčky a rozběhnout se, až by se dostala na konec světa a mohla žít v nějakém domku u moře, kde by bylo každému jedno, jestli se neukáže přesně v devět, kdy se podává uzená ryba a vajíčka.

Tiše se pro sebe zasmála.

„Copak?“ ozvala se sestřenice Romy těsně vedle ní. Toužila po nějakém rozptýlení. V kostele svaté Marie bylo horko, lavice byly v nádherném zářijovém odpoledni plné příslušníků londýnské vyšší společnosti, kteří čekali na Harryho McGregora, šlechtického potomka, který ničil sny debutantek, až projde uličkou s Lavinií Cooperovou, která Violetě vždycky připadala moc milá a nezasloužila si být na zbytek života připoutaná k někomu jako Harry McGregor.

„Jen si tak přemýšlím.“ Violeta se ovívala sbírkou hymnů a ohlížela se, jestli zahlédne nevěstu. „O svatbách a vězení.“

Romy se uznale zasmála. „Většina děvčat by klidně obětovala pravou ruku, aby mohla zažívat to co Lavinia. Tvoje matka na prvním místě.“

Violeta pohlédla na matku, která si tiskla dlaně v rukavičkách a upírala pohled na mučení Jóba na vitrážovém okně s výrazem, který vypadal téměř zasněně. Něco takového zahlédla Violeta na její jinak přísné tváři snad poprvé.

„No, naděje umírá poslední, ne?“ Opřela se a položila si plynovou masku do klína. Prožívala opravdu náročný den. Matka se dopoledne hádala s kuchařkou, protože ta odešla do ženských pomocných sborů. Komorník a služebná už se do války zapojili. Potom nemilosrdně sekýrovala jedinou zbývající služku Daisy, aby udělala něco, cokoli, s Violetiným vzhledem. Violeta se cítila mizerně, když po hodině snahy vypadala úplně stejně jako předtím: malá a hubená, nos posetý pihami, kulaté kaštanové oči plné naděje pod vlasy, které si odmítaly držet jednu barvu a jejichž mihotavá záplava hnědých odstínů se zlatými záblesky se měnila podle světla. Romy vždycky říkala, že vlasy jsou na Violetě to nejlepší, ale lady Etheringtonová je zřejmě považovala za svého osobního nepřítele, takže je teď Violeta měla tak pevně stažené vlásenkami dozadu, že měla ve tváři výraz překvapené bolesti.

„Seď rovně,“ utrhla se na ni matka, když se Violeta pokusila nenápadně vytáhnout pár nejmučivějších vlásenek. „A pokus se nemávat příliš rukama.“

Nespokojeně si prohlížela dceřiny světle růžové šaty. V přítmí jejího pokoje vypadaly jako nejméně obnošené, ale na denním světle byla příliš patrná snaha služebné, která pozdě do noci přišívala korálky, aby zakryla ta nejhorší místa. Snažit se před okolím skrývat chudobu zabralo lady Etheringtonové téměř tolik času jako snaha uvést dceru do společnosti.

„Sluší ti to, Vi,“ snažila se ji Romy povzbudit.

„A hostina je v hotelu Wentworth.“ Violetě nežáleželo na tom, jak vypadá, snažila se jen, aby z toho Daisy neměla potíže. „Uvnitř bude přítmí, nikdo si toho nevšimne. Je to jen večírek, matko.“

„Nic není jen večírek,“ namítla Eleanor Etheringtonová rázně. „A především ne tenhle.“

Nezvykle dramaticky se odmlčela a Violetu ovládla zlá předtucha. V životě existovalo jen pár věcí, které dokázaly matku takhle rozrušit. Určitě ne… Určitě…

„Přijede Edward.“

„Ne!“ Violeta se otočila, jak jí to těsné místo v lavici dovolilo, a v hrůze zírala matce do tváře.

První válečný rok výrazně omezil společenský život v Londýně. Plesy i představení u dvora se rušily a spousta vhodných mladých mužů zmizela bojovat s Němci. Nějak se ale stalo, a Violetě nebylo jasné, jak k tomu došlo, protože se tomu ze všech sil snažila vyhnout, že ještě než se společenský život utlumil, zjistila, že má na krku Edwarda Forestera.

„Absolvuje někde daleko výcvik,“ pronesla naléhavě. „Sám mi to řekl.“

Vybavovala si jejich poslední nudný rozhovor, Edward ji seznámil s námořním výcvikem do takových podrobností, že měla pocit, že omdlí a spadne ze židle. Snažila se odpoutat pozornost a myslela na nového koně, kterého měla dostat Romy, na to, jestli ji matka pustí na divadelní představení, na něž je pozval Romyn bratr Duffy. Ožila teprve když Edward konečně oznámil, že bude dlouho pryč.

„Velice dlouho, Violeto.“ Zarmouceně na ni upřel vodově modré oči, chytil ji za ruku a Violeta vykouzlila na tváři soucitný pohled a odolala nutkání otřít si ruku o sukni.

„Byla bych ráda, kdyby ses uklidnila, Violeto.“ Snaha udržet diskrétní šepot, ale zároveň se projevit důrazně, vyústila v cukání svalů na matčině tváři. „Každý by vraždil, aby se ocitl na tvém místě. Každý.“

„Já přesně vím, koho bych zavraždila jako prvního,“ pronesla Violet zlověstně a Ronny se chvěla potlačovaným smíchem.

„Je to velká svatba, Vi,“ řekla konejšivě. „A místnosti v hotelu Wentworth jsou tmavé, zvlášť jestli budeme muset dolů do jejich krytu. Existuje možnost, že ho ani neuvidíš.“

„Ale ano, uvidí,“ namítla Eleanor Etheringtonová.

„Budu ti dělat společnost,“ slíbila Romy. „To bude dobré.“

Jí se to snadno řeklo. Romy byla jen o dva roky starší než Violeta, ale nějak se jí podařilo ztělesňovat všechno, co lady Etheringtonová považovala za vhodné pro mladou dámu, zároveň však měla i všechno, co imponovalo Violetě, dokonce i svobodu chodit ven a pohybovat se po Londýně; často trávila celé dny vyřizováním pochůzek jako dospělá. Byla už zasnoubená s příjemným normálním mužem, který se jmenoval William a nenudil k smrti trapnými hovory o torpédoborcích, ani nesliboval, že bude velice dlouho pryč, aby se potom zčista jasna objevil ve chvíli, kdy měl člověk pocit, že z toho alespoň trochu vyvázl.

Jak Vi dospívala, toužila mít starší sestru, jako je Romy, a žít na náměstí York Square. Její teta a strýc na tom finančně nebyli o mnoho lépe než Violetini rodiče, ale nesnažili se tak urputně zachovat zdání, že je všechno v pořádku. Jejich dům byl vesele omšelý, plný hluku a… Violeta nikdy přesně netušila, jak to nazvat, ale možná… vřelý. Pohodlný. Volný. Jakmile člověk vstoupil do haly, mohl být sám sebou.

Doma ale nemohla Violeta ani vyjít po schodech, aniž by ji matka něčím neotravovala. Museli obezřetně šetřit s uhlím a většinu obrazů a nábytku, který mohli postrádat, už před lety prodali, takže jejich dům byl chladný, tmavý a všude se rozléhala ozvěna. Od chvíle, kdy se její otec před šesti měsíci vrátil ke své staré vojenské jednotce, to bylo ještě horší. Když o něm slyšeli naposledy, velel někde v africké poušti. Violeta si závistivě představovala, jak rázuje ve vysokých botách, v ruce šálek čaje, vykřikuje povely na lidi kolem sebe a krásně si to užívá.

Její otec. Violeta se ho s úlevou okamžitě chopila. „Tatínkovi se Edward nelíbí,“ prohodila směrem k matce. „Říkal, abychom ho nikdy nenechávali s tím chlápkem o samotě, pamatuješ?“

„Neříkej nesmysly,“ utrhla se na ni matka. „Už jsem tvému otci poslala telegram, jen pro případ, že by snad dnes byl ten důležitý večer, chápeš. Nemohli jsme prostě vystavit tvé štěstí na milost a nemilost nespolehlivé komunikaci s Afrikou. A on poslal zpátky souhlas.“

„Souhlas?“ ujistila se Violeta. Byla opravdu vyděšená, jak v tak krátkém čase nabraly události spád. „Ale já jsem nedala souhlas, matko. Nechci se teď provdat za nikoho.“

„Nemluv tak hlasitě, Violeto,“ pokárala ji matka chladně, když se k nim otočila nějaká žena ve fialovém brokátu a se zájmem si je prohlížela. „Věci nejsou vždycky tak, jak by sis přála.“

„Takové nejsou nikdy,“ zasténala Violeta.

„Až se válka naplno rozběhne, výběr už nebude zdaleka takový,“ pokračovala Eleanor Etheringtonová. „Proboha, já jsem se vdávala úplně mimo sezónu, Violeto, tak se přestaň takhle tvářit. Aha, konečně to začíná.“

Vzadu v kostele zavrzaly dřevěné dveře. Doprostřed uličky dopadal paprsek slunce, jako kdyby sám Bůh měl v plánu vejít, ale vzápětí zmizel, když se dveře s bouchnutím zavřely. Varhany zahrály sípavý akord a všichni se s šepotem obrátili k nevěstě zavěšené do otcova rámě.

Bojuj nebo uteč. Violeta se zoufale modlila, když sledovala, jak pomalu kráčejí uličkou. Prosím, Bože, ať jsem dost silná, abych se rozhodla, protože jinak se zítra ráno probudím zasnoubená s Edwardem Foresterem.

2. kapitola

„Je příliš krásný slunečný den, aby se člověk na celé odpoledne zahrabal v tanečním sále,“ povzdechla si Romy, když kráčeli k velkolepým skleněným dveřím hotelu. Byly přelepené hnědou páskou, po obou stranách vchodu se vršily pytle s pískem. Toužebně upřela pohled na jasnou oblohu. „Tohle mohla být nádherná venkovní svatba. Zatracení Němci.“

Nálety během dne byly v Londýně zatím výjimečné, což dokázalo ukolébat obyvatele do nečinnosti. Rodiče Lavinie ale považovali za moudré uspořádat hostinu v hotelu Wentworth, který byl se svou železobetonovou konstrukcí považován za jedno z nejbezpečnějších míst v Londýně. Pokud by oslavy narušily sirény ohlašující nálet, hosté by nebezpečí přečkali v jednom z rozlehlých sklepních úkrytů, které by se pro ně okamžitě otevřely.

Nádherná a zářící vstupní hala, z níž se vinula schodiště do vyšších pater, byla plná lidí. Eleanor Etheringtonová se okamžitě zapojila do hovoru a Romy přitáhla Violetu k jednomu z velkých zrcadel. Odložila si pouzdro na plynovou masku na krbovou římsu, uhladila si vlasy a upravila ramínka šatů. Stály vedle sebe, Romy štíhlá a dokonalá, vlasy se jí v tlumeném světle leskly. Violeta byla štíhlá, zakaboněná a její hnědé kadeře se vzpouzely vlásenkám.

„Zapomněla jsem si vzít perly,“ prohodila, poklepala si na klíční kost a vrhla na Romy do zrcadla předstíraný šokovaný pohled. „Myslím, že se pro ně budu muset vrátit domů. Bude mi to trvat dlouho. Dost dlouho na to, aby si mezitím Edward našel nějakou hezkou milou slečnu, která se stane jeho skutečnou láskou.“

„Poskytneš celému Londýnu skvělou službu, když si ho odvedeš,“ zasmála se Romy, ale potom se obrátila k Violetě s vážným výrazem. „Víš, Vi, třeba si na tu představu časem zvykneš.“

„Ne, ty ne,“ zasténala Violeta vyděšeně. „Nejdřív tatínek a teď přecházíš na jejich stranu i ty?“

Romy kamarádce opatrně uvolnila několik vlásenek, potom jí zasunula pramen vlasů za ucho. Violeta cítila na skráni její chladné prsty.

„Na, vezmi si dnes můj náhrdelník. Nejsou to sice perly, ale zaplní místo.“

Připnula jí stříbrný disk kolem krku. Violeta se zlehka dotkla diamantů zasazených do stříbra, byly ještě zahřáté od Romyny kůže.

„Dobře víš, že jsem vždycky na tvé straně.“ Kamarádka ji lehce dloubla. „Ale věř mi, že je daleko snazší, když vedeš svoji vlastní domácnost,“ vysvětlovala a ušklíbla se. „Když máš pro změnu nějaké peníze. Jako paní Foresterová, bohatá paní Foresterová, bys toho mohla dělat daleko víc než teď. A navíc bys neměla pořád za zády matku.“

„Edward mi ale připadá jako příliš vysoká cena.“ Violeta zavrtěla hlavou.

„Ale on je jen tvoje vstupenka do jiné společnosti.“ Romy pokrčila rameny. „Tak to funguje, jen vstupenka, nic víc. Nemůžeš holýma rukama bojovat s celým systémem a se svojí matkou. Něco se bude muset –“

„Dámy!“ V zrcadle za nimi se odrážely rozčepýřené blond vlasy a známý úsměv.

„Duffy!“ vyhrkla Violeta radostně. „Netušila jsem, že přijdeš! Říkal jsi, že s uculujícími se debutantkami jsi už skončil.“

Duffy si prohrábl vlasy, takže vypadaly ještě rozcuchanější. „Nemohl jsem zmeškat Harryho svatbu, ne? Je to kamarád. Kdysi mi pomohl z pořádné bryndy. Nechali jsme v klubu volně pobíhat kozu a oni si mysleli, že je to nějaký vetřelec. Strážník mě pronásledoval po celé Hanbury Lane.“

„Duffy.“ pronesla Romy v šoku, ale Violeta se usmívala. Duffy byl Romyn nevlastní bratr z prvního manželství Amandy Etheringtonové. Ovdověla krátce poté, co se narodil, Violeta s ním prakticky vyrůstala. Duffy byl radostně naladěný, vždycky se chystal na nějakou zábavu a vyprávěl spoustu historek z dob minulých.

„Nekoukejte se na mě tak prudérně, vy dvě. Pokud se na to ptáte, Harry chtěl jen dobrou záminku na poslední pořádný večírek před odjezdem. Budu se ale muset držet stranou. Nic nepřiměje matky zkoumat, kdo tu ještě zbyl, tak spolehlivě jako svatba. Díky Bohu to tady začíná brzo, válka nám věcmi trochu zamíchala, co? Takže máme spoustu času zajet později do klubu 400. Tak, o co jsem zatím přišel?“ Mnul si ruce a rozhlížel se kolem sebe. „Proč vlastně postáváme ve vstupní hale?“

„Schováváme se před Edwardem,“ prohodila Violeta a rozhlédla se po hale, potom sebrala pouzdro s plynovou maskou. „Neviděls ho, že ne?“

„Ne, pokud tomu dokážu zabránit. Je neuvěřitelně nudný. Ale nemějte strach, Duffy už je tady. Teď bude všechno v pořádku.“ Nabídl každé z nich rámě a vedl je k otevřeným dveřím do sálu. „S trochou štěstí to bude noc, na niž nezapomeneme.“

„To říkáš vždycky,“ připomněla mu Romy.

„Ale kdo může říct, že to dnes konečně nebude pravda?“ S mávnutím ustoupil stranou a nechal je projít.

Vzduch v sále byl prosycený parfémy, cigaretovým kouřem a těžkou vůní lilií. Lidé se překřikovali, děvčata se s nadějí prodírala davem. Ostýchavé dívky se choulily podél zdí a gardedámy zkoumaly své svěřenkyně pronikavým pohledem. Violetě připadalo, že je to stejný večírek jako všechny ostatní, které ten rok navštívila. Uniformovaní hosté ale všem připomínali, že probíhá válka. Dokonce ani kapela nedokázala rozptýlit zvláštní pocit neklidu, který se vznášel ve vzduchu. Zesílil, když se najednou uprostřed odpoledne rozhoukaly sirény oznamující nálet. Personál přesunul veškeré dění dolů, a když tam dorazili i poslední opozdilci, bylo tam ještě víc nacpáno a hlučněji.

Nervozita narůstala se zvuky, které se ozývaly nad nimi, byly intenzivnější než obvykle, ale Violetě se ulevilo, protože Edward nebyl nikde k vidění ani poté, co byl nálet odvolaný a vrátili se nahoru. Právě si opatrně vydechla, když se vedle ní objevil Duffy.

„Zmiz, Vi, právě jsem ho zahlédl.“

Violeta se okamžitě zanořila za Duffyho široká záda.

„Violeto, co to děláš?“ štěkla za ní Elenaor Etheringtonová. „Aha, Dudley,“ prohodila s podezíravým pohledem. „Ráda tě vidím.“

„Tohle bych si ani za nic nenechal ujít, tetičko.“ Duffy se sklonil nad ruku lady Etheringtonové, přidrzle na Violetu mrkl a potom nahmatal balíček cigaret. Z opačné strany místnosti na ně upíral světle modré oči Edward Forester.

„Ach ne,“ zasténala Violeta, když vykročil a zdvořile rozdával úsměvy na všechny strany, občas se i uklonil.

„Bože, v tomhle je fakt dobrý,“ zamumlal Duffy. „Není možné, aby se tenhle člověk narodil stejně jako my ostatní. Víš, se vším tím křikem a krví.“

„Proboha, Duffe!“ vyhrkla Romy a zavěsila se do Violety. „Nezapomeň, že je to tvoje vstupenka,“ zašeptala.

Jenomže když Violeta viděla, jak se blíží, nedokázala se rozpomenout, k čemu by to mohlo být dobré. Její budoucnost je přímo támhle, zračila se v matčině rozrušeném výrazu a v Edwardových odhodlaných bledých rysech. Budou tančit, matka bude v rytmu hudby blahosklonně pokyvoval hlavou. On jí vtiskne do ruky sklenici limonády, přestanou tančit, pokud bude Violeta unavená. A bude to pokračovat. Svatba velice podobná té dnešní. Kostel plný vzrušení, kde budou stát Edwardovi kamarádi z námořnictva a vytvoří špalír. Děti vychovávané chůvou, která se starala o Violetu i o jejího otce, která nejspíš odejde do nebe pro chůvy, když bude vytahovat ze skřínky hromádku plenek. A potom, za dalších dvacet let, bude Violeta postávat na stejném místě, kde Eleanor Etheringtonová stojí teď, bude sledovat dceru, jak se chová úplně stejně. Pokud si tedy Bůh bude přát, aby přežily válku.

„Violeto, opravdu moc rád tě vidím,“ pozdravil Edward a vysekl dokonalou poklonu.

„Ano, je to nádhera,“ pronesla tlumeně. „Myslela jsem, že jsi ve výcviku…“

„Měl jsem tam být, ale převeleli nás – na nic se neptej, Hitlera to strašně zajímá, ale umožnilo mi to se zastavit na pár dnů v Londýně. Nechceš si zatančit?“

Jedna z Edwardových spásných vlastností byla, že když se s ostatními páry posunovali po zakouřeném přecpaném parketu, neočekával, že mu bude odpovídat.

Jako dítě měla hrací skřínku s malými postavičkami bruslařů pod skleněnou kupolí. Kousky papíru poletovaly kolem a vytvářely iluzi sněhu. Moc ráda se na ně dívala, na ty drobounké postavičky v sukních a s malými dlaněmi v rukávnících, na muže v dlouhých černých kabátech, jak mají nohu nataženou za sebou a rozpažené ruce, když se otáčejí. Malé černé otvůrky úst se otevíraly v nekonečné tiché radosti. Teď v davu postrkujících se lidí kolem si vzpomněla, jak jí připadalo, že ta kupole zkresluje nevkusné vymodelované tvářičky, a musela důrazně zamrkat, aby zaplašila pocit, že je sama chycená do pasti té skleněné koule, děsilo ji, že bude mít už napořád jednu nohu nataženou za sebou, bude se držet panáčka a točit se na modře namalovaném jezeře celou věčnost.

Hledala Romy, zahlédla ji na tanečním parketu. U dveří postával Duffy.

Dveře…

„Vlastně,“ řekl Edward, „bych si s tebou o něčem rád promluvil, Violeto,“ ztišil hlas, až téměř mumlal, a chytil ji za ruku. „Možná později, když budeme mít chvilku, bychom se mohli vytratit. Neboj se, tvoje matka ví, že se mnou ti nic nehrozí.“

Zarazila se a vytáhla ruku z jeho dlaně.

„Omluvíš mě?“ prohodila. „Potřebuju si… přepudrovat nos… v šatně…“ Bez dalšího slova se otočila a prodírala se davem ke dveřím.

„To, co jsi říkala o lístku ke svobodě, nefunguje, Romy. Prostě to nejde.“ Violeta si popotahovala živůtek šatů, aby mohla lépe dýchat, plynovou masku si položila na zem. „Rozhlédni se, jestli se neblíží matka.“

Romy poslušně vystrčila hlavu z těsného zákoutí, kam ji Violeta vtáhla, ale spodní patra hotelu byla rozlehlá, lidé se proplétali mezi sebou, byli rozrušení, a ozývaly se neklidné hlasy. Nikdo jim nevěnoval pozornost. „Vzduch je čistý,“ oznámila. „Ach ne, támhle je Duffy.“

„Schováváme se, co?“ Duffy za nimi vklouzl do těsného prostoru a zkušeně narovnal záhyby závěsu. „Nemůžu říct, že bych vám to měl za zlé. Ta atmosféra očekávání! Edward bloumal kolem jako po lásce toužící telátko.“

„Nepomáháš, Duffy,“ vyhrkla Romy netrpělivě.

„Už se tam nevrátím,“ oznámila Violeta rozhodně. „Zmínil se, že si musíme promluvit.“

„Tady zůstat nemůžeme,“ namítl Duffy rozumně. „Popravdě řečeno je to tady trochu stísněné.“

Do jejich úkrytu pronikala hudba. „I Hadn’t Anyone Till You je moje oblíbená melodie,“ řekl Edward chvilku předtím. „Jaká je tvoje, Violeto?“ Představila si, jak sedí u jídelního stolu z leštěného třešňového dřeva a prošedivělý Edward je proti ní. Můj oblíbený autor je Charles Dickens. Který je tvůj? A její matka, která ji do tohohle dostala, která nikdy neposlouchá, a i teď se určitě nesouhlasně rozhlíží po sále; její otec, který ji opustil přes všechny své sliby…

Bojuj, nebo uteč.

„Pojďme někam ven,“ navrhla. „Zatancovat si. Dát si něco k pití.“

Romy na ni zůstala zírat. „Zbláznila ses? Teta by tě zabila. A kam bys proboha chtěla jít? Je teprve půl osmé. Myslím –“

„Samozřejmě do klubu 400,“ přidal se Duffy souhlasně. „Nejdřív si dáme skleničku v baru Colonial. Pojďme si to užít. Zvu vás.“

„Vážně?“ Violeta se vrhla k Duffymu, který vyděšeně couvl. „Děkuju, moc ti děkuju.“

„Nedělej to, Duffy,“ ozvala se Romy. „Co když bude další nálet? Tobě o nic nejde, ty prostě jen skočíš do nějakého krytu cestou, ale Violetě je sotva sedmnáct.“

„Jsem si jistá, že žádný další nebude. Vždyť před chvílí odletěli,“ namítla Violeta radostně. „Teď je to naprosto bezpečné. Ach, Romy, prosím? Pokud půjdeš se mnou, matka nebude tak naštvaná.“

„V klubu 400 je naprosto bezpečno sestřičko, stejně jako tady,“ snažil se Duffy. „Je to pod úrovní země, jsou tam ocelové výztuhy. Stačí, když si to budeš představovat jako protiletecký kryt, jen s hudbou a tancem.“

Romy se kousla do rtu. Vlasy už neměla dokonale hladké, v krásných hnědých očích ztrápený výraz.

„No tak, Romy,“ vybízela ji Violeta. „Navždy spolu, Ty a já, pamatuješ?“

„A očividně i Duffy.“ Romy si povzdechla. „Tak dobře. Protože tě mám ráda a chci, abys byla šťastná. Ale kdybychom se dostali do nějakého průšvihu, všechno svedu na tebe. A samozřejmě i na Duffyho.“

3. kapitola

Benzín byl už rok na příděl, ale Duffy pracoval na ministerstvu zahraničí a stále mohl jezdit. Violeta nechápala, co dělá za práci, jeho hlavní předností zřejmě bylo, že zná naprosto všechny. Malé auto měl zaparkované o kousek dál v ulici. Violeta k němu vykročila s divoce bušícím srdcem, nerozhlížela se nalevo ani napravo a bez váhání nasedla.

„Je tam? Sledovala nás?“

„Ne,“ řekla Romy nejistě a vykukovala z okénka, když Duffy startoval. „Ale děje se něco divného. Kéž bys mě nevytáhla ven tak rychle, Vi, když jsme odcházeli, měla jsem pocit, že všichni hovoří nejistě a s obavami. A co znamená ta záře, všechen ten kouř?“

„Možná je to po tom náletu. Nebo jsou to poslední paprsky zapadajícího slunce.“ Violeta vrhla letmý pohled na potemnělou ulici, ale potom znovu zapadla na sedadlo. „Znamená to, že máme spoustu času, abys mě všechno naučila. Pít šampaňské, tancovat, i to, co děláš s řasami.“

Romy se musela zasmát a opřela se na sedadle. „To všechno za jeden večer?“

Obě děvčata v autě nadskakovala, i když Duffy projížděl Kensingtonem velmi pomalu. Reflektory měl zatemněné, svítily jen úzkou škvírou. Violeta právě předváděla Edwardovo zděšení, Duffy se svíjel smíchy za volantem. Romy se smála také, občas něco pronesla, ale tvářila se ustaraně.

Za okénky auta se na domy i stromy snášela tma. Ale Romy měla pravdu, vlastně to nebyla úplná tma, že ne? Kdykoli se Violeta podívala do ulice nebo mezi domy, obloha na východě měla zvláštní kouřově oranžový nádech. Vypadalo to, jako kdyby oblaka kypěla vzhůru a kmitala, oranžová záře vířila, měnila odstíny i intenzitu jasu.

„Oheň,“ prohodila bezděčně. „Nejspíš po tom odpoledním náletu, ale je to až na východě města.“

„Duffy, myslím, že bychom se měli vrátit,“ řekla Romy a natahovala krk, aby viděla ten jas. „Vzhledem k té záři je jasné, že to musí být obrovský požár –“

Ze tmy se vynořilo jiné vozidlo a přimělo Duffyho dupnout na brzdy. Violeta spadla ze sedadla a Romy dopadla na ni.

„Proboha,“ zalapala Violeta po dechu, když se znovu posadily.

„K Violetě domů.“ Hlas Romy zněl teď naléhavě. „Támhle tudy, Duffy.“

„Ach, Romy, zašli jsme už tak daleko,“ prosila Violeta.

„Pokusme se alespoň dostat do West Endu,“ navrhl Duffy. Ale za chvilku zmlkl a upíral pohled na východ, kdykoli zastavil, aby nechal projet sanitky a nákladní auta. Teď už byla skoro tma. Vozidel jela spousta. Violeta se statečně snažila udržovat hovor, ale nakonec už nevěděla, co říct. Bez zvuku jejího hlasu se vnitřek Duffyho auta smrskl. Potlačila zachvění, když na ni chladně a netečně zírala zatemnělá okna, pouliční osvětlení i zavřené dveře.

Ne. Zachvěla se. Tohle je její večer, její jedna noc svobody. Bylo znervózňující jet tak pomalu a vlastně nevědět a nevidět, co se stalo. Duffy tvrdil, že jakmile dojedou do baru Colonial, bude tam kapela s černošským zpěvákem a šampaňské. Vždyť jsou venku i další lidé. Procházejí se. Sledovala pár, který kráčel s nějakými ranci, pouzdra na plynovou masku měli na boku, mezi domy zahlédla nějakého muže, jak odvádí svoji rodinu do krytu.

„Už jsme skoro tam,“ vyhrkla nadšeně, ačkoli sotva projížděli Knightsrbridge. „Užijeme si spoustu zábavy.“

Najednou ale, jako kdyby někdo zesílil zvuk, ozval se dlouhý burácející tón sirén oznamujících nálet.

„Znovu?“ vydechla Romy.

V hotelu Wentworth se Violeta soustředila na hlasy, hudbu a snahu vyhnout se Edwardovi, ale teď se ten zvuk ozýval velice blízko. Zvedal se a sílil, klesal a znovu stoupal, zvuky se odrážely a vznikala zvláštní harmonie, která člověka přitahovala a odpuzovala, vyvolávala nutkání zahrabat se někam hluboko pod zem…

„To bude v pořádku, Violeto,“ řekla Romy, když Duffy rázně otočil auto. „To bude dobré.“ Opakovala ta slova stále dokola, zmlkla, když auto zastavilo na dalším rohu a na okénko zaklepal strážník.

„Nejbližší kryt je v kryptě kostela na konci ulice,“ štěkl, když Duffy spustil okénko. „Spěchejte tam.“

„Co se děje?“ zeptala se Romy.

„Kde jste proboha těch posledních několik hodin byli? Němcům se to konečně povedlo. Jsou jich stovky. Tisíce. Celý East End je v plamenech!“ Bez dalšího slova spěchal pryč.

Duffy těsně minul autobus a nervózně ťukal prsty, když musel zastavit a nechat dva lidi přejít ulici. Z okna nějakého bytu v přízemí vykukoval opuštěně pes.

Sirény přestaly kvílet, ale teď se ozval ještě děsivější zvuk.

Hučení letadel. Vrčení a rachot působily vytrvalou monotónností děsivě, zpočátku zněly zdaleka, ale zároveň i zblízka, zvuk se tříštil uvnitř auta, když Romy znovu tiše opakovala svoji větu a Duffy vpředu klel. Před nimi se rýsoval kostel, o němž strážník mluvil, ale postupovali strašně pomalu a rachot nad nimi sílil, podtrhávalo ho děsivé dunění a praskání.

„Duffy, ven z auta,“ křikla Romy. „Musíme tam doběhnout.“

Najednou se nad nimi ozvala ohlušující rána, potom se předek auta zvedl a odhodilo je to kupředu, jako by se pohybovali na řvoucí vlně hluku.

Violeta najednou vnímala jen ten zvuk. Zastavili, ale měli pocit, jako by se stále ještě pohybovali směrem vzhůru k fasádě domu proti nim. Oči měla doširoka otevřené a upírala pohled na věž kostela, špičku, kříž – ale ne, to se nepohybovala ona, pohybovala se ta věž směrem k ní. Padala téměř vcelku, odlétávaly od ní cihly a suť, jak se řítila přímo na auto, měla pocit, že na ni míří špička korouhvičky a každou chvíli ji probodne…

Kolem ní se natáhla nějaká ruka, otevřela dveře a ona vypadla z auta. Potom ji někdo rázně zvedl a přiměl ke klopýtavému běhu. Jak běželi, ohlédla se přes rameno. Jednou, dvakrát, pokaždé jako kdyby v duchu pořídila fotografii. Věž se otáčela do boku. Snímek. Nádherné kulaté okno se roztříštilo do hlavní lodi kostela. Snímek. Stěny se zřítily ve sprše cihel a skla. Všude padala suť, do té kakofonie se ozýval zvláštní zvuk připomínající bubnování. Na auto – Duffyho auto – dopadl obrovský kamenný sloup. Duffyho kulatou tvář viděla vedle sebe, oči měl vytřeštěné a plné děsu. Romy vypadala jako stříbrný záblesk vedle ní, stále držela Violetu za zápěstí. Ta tápala ve vzduchu, který jako by se zpevnil, najednou to byla zeď prachu a suti, kterou se musela prodrat, jenomže potom ji Romy pustila.

„Romy!“ křičela. Šátrala slepě v prašné mlze, kašlala a vzlykala, potom zakopla o něco měkkého. Z prachu se vynořil Duffy a společně napůl nesli a napůl táhli Romy pryč z ulice.

„Támhle!“ křikl Duffy a všichni tři vpadli do dveří, přidržovali se dlažebních kostek a snažili se dostat do nejzazšího rohu. Přitiskli se ke zdi, byli jako hromádka rukou, nohou, saténu a večerních šatů. Violeta měla na tváři šmouhy prachu a slz, šaty měla roztržené až ke stehnu. Uši… Něco měla s ušima, neslyšela a neviděla. Protírala si oči látkou šatů, dokud něco nezahlédla, potom upadla na Romy, která se svezla na zem hned u vchodu. Ten krátce ozářil záblesk světla a ona uviděla, že sestřenice pohybuje rty a lesklé oči má doširoka otevřené. Pak se znovu rozhostila tma. Posunula se blíž, aby slyšela, ale zvonění v lebce jí v tom bránilo. Cítila jen, jak jí sestřenice dýchá na tvář. Potom přišel další záblesk světla a Violeta sklouzla očima ke tmavé skvrně na Romyně břiše. Hrůza v ní začala pulzovat. Zaslechla nějaký zvuk, kvílení, ale trvalo chvíli, než si uvědomila, že ho vydává ona sama, že se jí spolu s křikem valí z hrdla.

Objala sestřenici kolem ramen a snažila se ji zvednout. V oranžové záři před vchodem uviděli, že skvrna, kterou měla Romy na břiše, se zvětšuje a mokře se leskne.

„Romy, ne!“ kvílela Violeta vyděšeně.

Duffy si přidřepl, snažil se něco rozpoznat, ale Romy zvolna otočila tvář k Violetě. Oči se jí chvěly, tvář měla umazanou prachem. Otevřela ústa, Violeta ucítila její dech na tvářích. Najednou se ocitla v tetině domě, když byly s Romy v dětském pokoji, srazily si úzké postele k sobě a šeptaly si různá tajemství, dokud se jako pomstychtivý démon neobjevila chůva. Vybavilo se jí, jak jednoho rosou zářícího rána běžely společně přes Richmond Park. Jak nacvičovala purkle a Romy se válela smíchy. Vi, vždyť ty se ani nesnažíš.

„Duffy,“ vzlykala Violeta. „Musíme ji dostat do krytu.“

„Tohle je kryt!“ křičel Duffy ochraptěle a ukazoval na místo, kde byl kostel.

„Romy, budeš v pořádku.“ Violeta našla dlaně své sestřenice a pevně je stiskla. Když se člověk díval na její vlasy, oči, její tvář, všechno bylo v pořádku. I ona bude v pořádku, že? Bude v pořádku. Jenže Romy zavrtěla hlavou a usmála se. Byl to jen takový drobný pohyb rtů, potom se její tvář uvolnila a ruka se jí svezla z tmavé skvrny na břiše. Druhá jako by byla ve Violetině sevření bezvládná.

„Ne!“ křičela Violeta. Přiblížila se k Romyně tváři, snažila se zůstat v klidu a toužila, aby znovu ucítila dech své sestřenice. Ta chvíle se protahovala v celou věčnost hrůzy. Potom Duffy sáhl Romy na krk a hledal pulz. Obrátil k Violetě vyděšené oči. Znovu se slyšela křičet, nehty se zadírala Romy do paží, vchodem se dral dovnitř oheň a dým, kolem padaly bomby a ozýval se neustálý hukot letadel, který se jí zadíral do mysli jako hřebíky. Potom jako by se stala součástí toho všeho, ocitla se uvnitř toho hluku, prachu a kakofonie zvuků, které si odnesly Romy navždy.

Frankie

Září 2004

4. kapitola

„Mohla sis vybrat nějaké slavnostnější místo, Frankie.“ Conrad se nejistě rozhlížel po kavárně. Lidé se tam tlačili a strkali v neorganizované frontě u pultu, obrovská nádoba na čaj syčela a plivala temně hnědou tekutinu do silnostěnných bílých hrnků, z kuchyně se ozývalo prskání, křik a linula se odtamtud vůně smažené slaniny. „Dvacet osm je ti jenom jednou, víš?“

„Moc se mi to líbí.“ Frankie se rozzářila, když Beatrice položila na stůl tác s talíři, na nichž byla vajíčka, fazole a toast. „Máme dokonce i dort.“ Ukázala na flapjack z ovesných vloček, byl zabalený v potravinářské fólii a nejspíš byl ve vitríně několik dnů. „A Bea přinesla i svíčku.“

„Tady ji nemůžeš zapálit,“ varoval ji Con, když dlabala do pevné hmoty z ovesných vloček otvor a zasunula tam svíčku. „Nejspíš nás vyhodí, že si tu hrajeme s ohněm.“

Právě v tu chvíli se ozval křik od fritézy a objevil se záblesk plamene. Skupina dělníků provolávala slávu a kuchař se objevil v okénku a ukláněl se.

„Ježíši.“ Con si přitáhl tvídové sako pevně k tělu a ujistil se, že se jeho kožená brašna nedotýká podlahy. „Rád bych zdůraznil, Frankie, že jsem chtěl oslavit tvé narozeniny stylově.“

Frankie pohlédla na plamínek, který Beatrice vykouzlila na laciné miniaturní svíčce, a vzpomněla si na další narozeniny, které oslavovala stylově.

„Narozeniny jsou chvílí pro změnu a revoluci,“ říkával její otec, když byla malá. „No tak, Francesco, nasaj vzduch plný možností a novot.“ S dramatickým rozmáchlým gestem se k ní naklonil – její tatínek byl hudebník, takže měl k dramatickým projevům sklony – a malá Frankie se naklonila s ním a s nadějí nasávala vzduch.

„My-my-myslím, že to c-c-cítím,“ vyhrkla rychle, když viděla očekávání v jeho pohledu, a on radostně spolu s kolegy z kapely zahrál zvláštní verzi „Happy Birthday“, následovala ještě prodloužená zkouška na její počest.

„Ale až tady skončíme,“ dodal, „užijeme si to, Francesco, koupíme si něco k jídlu a budeme se na vřesovišti dívat na západ slunce. A ne, dnes nedopustím, aby se ona k tobě přiblížila blíž než na dva metry. Mojí zásluhou jsi přišla na tento svět, takže mám právo s tebou oslavovat jako první. To jí ode mě vyřiď, Francesco. Vyřiď jí to.“

Ona, Frankieina babička, byla také skvělá při organizování oslav narozenin. „Napadlo mě, že bys mohla mít oslavu s kamarády ze školy, nebo že bychom vyrazili do ZOO. Užijeme si ten den, milá Frankie, odmítnutí nepřichází v úvahu. Řekni mu, že tě vyzvednu v deset.“

Ať se Frankie sebevíc snažila to všechno zvládnout – cítit ve vzduchu změnu, vypravit se do ZOO, poslouchat otcovu kapelu a oslavovat s babičkou –, nikdy si to nemohla užít s oběma najednou. Časem se narozeniny staly přehlídkou napětí, připojily se k dlouhému seznamu problémů, kvůli kterým se tatínek a babička dohadovali, co se dokázala rozpomenout. Situace, v jaké Frankie žila. Frankieino zdrcující zadrhávání, o němž tatínek tvrdil, že se vyřeší samo, ale babička trvala na tom, že pomůže nekonečné recitování slavných balad a projevů. Frankieino vzdělávání i to, kdo půjde na schůzky rodičů. Kde bude trávit prázdniny a jak dlouho, kdo jí pořídí školní uniformu, až se vrátí zpátky, bude z druhé ruky nebo nová, kdo ji povede první den do školy…

Jedna z prvních věcí, kterou Frankie udělala, když se osamostatnila, byl konec stylových oslav narozenin.

Od fritézy se ozvalo další hlasité zasyčení a zákazníci spěchali od pultu, protože se odtamtud valil oblak kouře.

„Je to dokonalé,“ prohodila šťastně.

„Vidíš?“ šťouchla Beatrice Cona. „Přestaň dělat problémy a předej Frankie dárek.“ Vytrhla mu balíček z ruky. „Je od nás obou. Vím, žes říkala, že nic nepotřebuješ, ale pořád píšeš do sešitů jako ten pověstný chudý novinář, Con si všiml, že ti docházejí, tak nás napadlo, že by se ti možná líbilo něco dospělejšího…“

Byl to v kůži vázaný zápisník. Přesně tak velký, aby se vešel do jejího vaku, měl stránky ze silného krémového papíru a zavazoval se koženou stužkou. Vypadal okázale a honosně, něco takového by si pro sebe asi nekoupila, ale když zápisník teď měla, věděla, že bez něj nemůže žít.

„To je… K-k-k…“ Najednou měla Frankie z ničeho nic pocit, že se jí hlásky zadrhávají v ústech. Odmlčela se, pokusila se ta slova říct při dlouhém výdechu, jak ji to kdysi učila babička. Během let se naučila zadrhávání zvládat, ale čas od času se jí znovu objevilo v krku, jako kdyby se ho nikdy nezbavila.

„Je to k-k-rásné,“ vypravila ze sebe konečně. Chtěla toho říct daleko víc – jak je dojatá, jak je ráda, že jsou na její narozeniny právě tady –, ale místo toho se jen usmála a hladila zlacené okraje zápisníku.

„A teď,“ oznámil Con dramatickým šepotem, „přijde ten největší narozeninový dárek ze všech.“

Pomalu a obřadně se všichni tři otočili k oknu, kde se na opačné straně ulice tyčila velká kancelářská budova a nad vchodem měla tři jasně viditelná slova.

The London Post.

Její narozeniny nebyly podstatné, skutečným důvodem, proč byl ten den výjimečný, byla právě ta tři slova. Dnes začínají všichni tři pracovat v The London Post, Frankie a Con jako píšící novináři, Bea v marketingu.

„Asi je dobře, že slavíš narozeniny tak rychle, Frankie, protože tam přesně za třicet minut musíme být.“ Con si povytáhl manžetu, aby se podíval, kolik je hodin. Od chvíle, co sem přišli, to dělal každých pět minut. „Bože, nemůžu tomu uvěřit. Konečně budu ponořený v londýnských společenských drbech, jsem si jistý, že i ty budeš mít o čem psát, Frankie.“

„A já se postarám, aby se vaše práce dobře prodávala,“ slíbila Beatrice. „Bude to skvělé. Ach, dohořela ti svíčka, Frankie. Tady.“ Znovu zapálila malý zbytek. „Rychle si něco přej, než se úplně roztaví.“

„Přeju nám všem, aby se nám první den vydařil,“ řekl Con povzbudivě.

„Já bych chtěla rohovou kancelář,“ dodala Beatrice.

Frankie se naklonila nad plamínek připomínající kapku, vnímala vůni medu z flapjacku a přála si revoluci a změny.

~ ~ ~

V rozlehlé, mramorem obložené hale je recepční informovala, že je za chvíli vyzvedne někdo, kdo se jmenuje Felicity, měli počkat a neplést se nikomu do cesty.

Frankie si prohlížela zarámované titulní stránky novin London Post, které lemovaly stěnu, první byly z roku 1929. Zažloutlé hlavičky titulních stránek působily staromódně. Zároveň myslela na svého otce. Nějakou dobu ho neviděla a stýskalo se jí po něm. Byl to člověk, s nímž se daly sdílet vzrušující novinky. Vždycky říkal, že to potvrzuje skutečnost, jak je vesmír v jádru přátelské místo. Doufala, že to platí i dnes.

„Všichni jako by někam spěchali,“ zašeptala Beatrice, když otáčivými dveřmi vpluli do haly další lidé. „A je to daleko větší než Phoenix.“

„Všechno je větší než Phoenix, Beo.“ Frankie se usmála. „Když uvážíme, že jsme pracovali v Lydiině bytě.“

Phoenix Magazine, kde všichni tři ještě před několika dny pracovali, byl daleko menší než London Post, ale v žádném případě nešlo o nějaký bezvýznamný plátek. Právě naopak. Během pěti let, kdy Frankie pracovala pro Lydii Markquartovou, bývalou televizní kuchařkou, která se stala vydavatelkou, se z Phoenixu vyvinul profesionální exkluzivní měsíčník, který přinášel zprávy, příběhy i články o celebritách z jihozápadního Londýna a severní částí hrabství Sureey. Nejzajímavější na něm ale bylo jeho velmi úspěšné online vydání, to byl hlavní důvod, proč byli teď tady. Na začátku roku získali prestižní cenu Digital Media Award a tím upoutali pozornost mediální společnosti General Media International, která vlastnila řadu novin a časopisů. Po dlouhém vyjednávání Lydia přistoupila na to, že se její milovaný Phoenix stane spolu s celým marketingovým týmem online verze a členy redakce, kteří budou chtít zůstat, součástí London Post. Ona sama se stáhla na odpočinek, ale nepochybně přemýšlí o dalších ambiciózních projektech z přepychu svého nového domu na venkově.

Frankie se bude po Lydii samozřejmě stýskat, ale nechápala, proč by někdo v redakci nechtěl zůstat. Mezi novináři se o London Post hovořilo tlumeným hlasem jako o svatém grálu, každý, nejen ti ze světa novin, znali jeho šéfredaktora Huga Ramseyho. Hugo byl legenda. Novinářská autorita. Přírodní úkaz. Začal nenápadně, Frankie občas potají napadlo, že stejně jako ona, ale jeho instinkt najít zajímavé zprávy a neúnavné sledování příběhu mu přinesly rychlý vzestup, což ho nedávno dovedlo na místo šéfredaktora London Post, zároveň to podpořilo i zájem o nákup menších novin.

„No, už nejsme v Kansasu, to je jasné.“ Con najednou vypadal nervózní, pohrával si s deskami se svými články, Frankie věděla, že všechny jsou nalepené na bílém papíru. „Prosím, řekni mi, že sis přála, aby nás měl Hugo Ramsey rád.“

„Určitě bude.“ Poplácala ho po ruce. „Než se naděješ, budeme se každé ráno šourat po Brompton Road, jako bychom nikdy nedělali nic jiného.“

„Jo.“ Con se ušklíbl a potom odhodlaně narovnal ramena. „Dobře, změňme téma, prosím. Jak to, že nemám tušení, že pocházíš z Londýna, Frankie? Tys to věděla, Beo?“

Beatrice ale pozorovala recepční. „Jak dokáže mluvit najednou do dvou telefonů?“

„Jsem odsud jenom napůl,“ namítla Frankie. „S rodiči jsem se dost stěhovala. Táta hrál v kapele.“

„Svět je naše ústřice,“ říkával Harry O’Brien s oblibou, „i když jich člověk musí otevřít spoustu, aby získal, po čem touží.“ Všichni věděli, že hledači talentů nahrávacích společností posedávají v hospodách a malých klubech, takže každé představení mohlo být tou šťastnou ústřicí. Jeden prodloužený víkend měli vystoupení tady, potom odjeli jinam, kde dva týdny hráli před nějakou jinou kapelou. Frankie a její maminka jezdívaly s ním. Stella občas měla námitky, když nechal Frankie dlouho do noci vzhůru, aby poslouchala hrající kapelu, hovory o hudbě i o tom, jak zajistit, aby úřady nepřipravily umělce o jejich umění. „Dopřej jí trochu zábavy, Stello,“ říkával Harry, chytil manželku v pase a zatočil se s ní, až se rozesmála. A to byla zábava, bylo to bezstarostné a velice dospělé být součástí takových věcí. Občas ale Frankie napadlo, že by jí nevadilo, kdyby se nemusela tak často stěhovat, cestovat s kapelou, nepohybovat se na okraji společnosti a nemuset neustále balit a vybalovat. Ale znervózňovalo ji, když nadšené plamínky v tatínkových očí pohasínaly, a kdykoli byla nervózní, začala se zadrhávat tak, že ze sebe nevypravila vůbec nic.

„Můj otec měl toulavé srdce,“ dodala, když pochopila, že kamarádi touží po jasnější odpovědi, ale tam se zarazila. Nebylo potřeba vysvětlovat jim, že teď už srdce Harryho O’Briena nebylo na místě, kde by se mohlo příliš potulovat.

„A z druhé poloviny?“ zeptal se Con se zájmem. Frankie o sobě hovořila jen výjimečně.

Po krátké odmlce váhavě pronesla: „Žila jsem tu se svými prarodiči.“ Jako by se trocha záře toho odpoledne rozplynula. „Vlastně tady kousek dál v ulici. Nepožádáme recepční, aby nás znovu ohlásila?“

„Nespěchej na ně hned první den,“ namítl Con v šoku. „Až budou připraveni, určitě pro nás přijdou.“

Frankie pokývala hlavou, očima stále spočívala na recepční, jako by to bylo to nejdůležitější na světě. Ona se ale v duchu viděla, jak vychází z otočných dveří a vydává se známými ulicemi k domu, který tak dobře znala. Omítnutá fasáda s vybledlou noblesou pod odlupující se omítkou, zdobné zimostrázy, které držely stráž u dveří a dědeček je prořezával stále dokola, až zůstaly křivé a tvarem připomínaly párek.

Stále měla ten klíč, který jí babička před lety dala. „Můžeš kdykoli přijít a odejít, Frankie,“ řekla jí. „Nemusíš zvonit. Tohle je tvůj druhý domov.“ Těžké dveře se pomalu a se skřípáním otevřely, potom za ní s uklidňujícím cvaknutím zapadly. Nad hlavou mohutný lustr tříštil světlo do tisíců lesklých úlomků, které tančily po stěnách. Podlaha z černobílých dlaždic byla chladná a hladká, když po ní člověk běžel v létě bos. Příjemná vůně frézií na stolku v hale se mísila se zatuchlým pachem obrovského vyšívaného rodokmenu. Babička se ho léta snažila prodat, ale pořád si nemohl najít kupce. „Je prokletý, nejspíš od mé matky,“ zamumlala vždycky. „Radši to využijeme, abychom skryli tady tu velkou vlhkou skvrnu.“ Na rámu dveří do salonu byly zvláštní značky tužkou. Začínaly na sto dvaceti pěti centimetrech, vedle bylo připsáno Frankie, 6. „Další dva centimetry,“ slyšela babiččin hlas. „Tímhle tempem budeš do Vánoc velká jako beruška, Frankie, zlatíčko.“

Cítila, jak se při té vzpomínce bezděčně usmívá. Potom si ale vzpomněla na den, kdy značky tužkou skončily a s nimi i její život za těmi černými dveřmi. Bylo to nečekané a zničující kvůli tomu, co její babička udělala. Sevřela se jí hruď a pocítila známou bolest vzadu v hrdle.

„Támhle je naše průvodkyně,“ sykl Con. „Pojďme.“

5. kapitola

Mladá žena se protáhla turniketem, zahlédla je u sloupu a mávnutím je vybídla, aby šli za ní. Aniž by se zastavila, obrátila se zpátky. Byla celá v černém, výjimkou byly jen boty. Ty tvořily růžové pásky a průhledné podpatky.

„Jsem Felicity,“ prohodila přes rameno. „Někdy mi lidé říkají Fliss.“ Tu poslední část pronesla trochu hrozivě, jako kdyby chtěla naznačit, že je taková pocta nečeká. „Vy jste ti z Phoenixu?“

„Ano.“ Frankie se podařilo vsunout nohu do výtahu předtím, než se dveře zavřely.

„Dneska dopoledne je tu trochu chaos,“ oznámila Felicity důležitě, když se rozjeli vzhůru. „Máme nějaké potíže s online vydáním, navíc přišla spousta nových lidí.“ Vrhla na ně povýšený pohled. „A June Seymourová tu není. Vede rubriku Společnost a kultura, víte.“

„Samozřejmě, že víme,“ ujistil ji nadšeně Con. „Moc se mi líbil její seriál o manželech celebrit –“

„Schovejte si to pochlebování, bude pryč celý týden. Hugo právě svolal poradu všech zaměstnanců, jednotlivé redakce se sejdou hned poté.“ Felicity začala ťukat na displej něčeho, co vypadalo jako malý osobní počítač. „A mimochodem, nesnáší, když někdo chodí pozdě, takže si koukejte pospíšit.“

„Pozdě?“ Frankie raději spolkla zbytek toho, co chtěla říct. Nebylo by moudré se stavět proti téhle zářivé dívce hned první den.

„Hezké boty,“ prohodil Con. Bea zvedla oči v sloup.

„Jo.“ Felicity samolibně zkřížila nohy. „Dobře, ty,“ pronesla a upřela na Beatrici pohled, když se dveře otevřely, „jsi tady dole, do oddělení marketingu zahni doleva. Tvoji online kolegové jsou tu od minulého týdne a tvrdě pracují. Vy dva pojďte se mnou.“

„Hodně štěstí,“ zašeptala Bea a Felicity se ušklíbla, jako by chtěla naznačit, že ho budou potřebovat.

Vydali se za ní mezi stoly zavalenými vším možným od monitorů počítačů až po noviny, poznámkové bloky a změť kabelů. Zazvonil něčí telefon, zvedla ho, něco do něj štěkla, potom přepsala číslo na lepicí štítek Post-it a přesunula ho na monitor, všechno jedním plynulým pohybem. Jakmile telefon položila, začal zvonit znovu, když to volající konečně vzdal, ozval se další přístroj.

„Neměli bychom…“ ukázala Frankie na telefon, který zvonil i blikal. Lydia Marquartová do nich natloukla, že telefon musejí vždycky zvednout. Vezměte to, zlato, mohl by tam být ministerský předseda.

„Nezvedejte linku nikoho jiného,“ pronesla Felicity přezíravě, ačkoli před chvílí právě to udělala. „Lidé se tu neradi dělí. Nikdy nezvedejte ten Hugův, to můžu jenom já.“

„Ale svůj telefon zvedat můžeme, ne?“ ujistil se Con a mrkl na Frankie. Vzápětí toho ale trpce litoval, když na něho Felicity upřela zdrcující pohled.

„No, nemáš sekretářku, které bys mohl diktovat, pokud se ptáš na tohle. Nejsem si jistá, jaký prastarý systém jste měli ve Phoenixu, ale tohle je Post.“

„Já… Samozřejmě… Chci říct, samozřejmě, že ne,“ blekotal Con, když se Felicity před nimi jedním plynulým pohybem připomínajícím žraloka otočila a otevřela dveře.

Jako první je upoutal hluk, hovor, smích, křik, působilo to jako pevná zeď. Teprve potom uviděli, že místnost je plná lidí. Někteří se tísnili kolem stolu, zbytek postával za židlemi nebo se opíral o okenní parapety. Vpředu stála proti shromážděným malá skupinka lidí, vypadali rozpačitě a ve stresu.

„Utíkejte dopředu,“ štěkla Felicity a Con a Frankie se začali prodírat za ní. Frankie se musela ze všech sil snažit, aby neotáčela hlavou, když zahlédla Johna Sieverse, který informoval o dění v parlamentu; Milese Harveyho, který se věnoval finanční oblasti. Nebo Xaviera Merrella, jehož články o bytové krizi vzbudily vlnu zájmu. Srdce jí poskakovalo v hrudi a kůže jiskřila nadšením a radostí. Konečně to dokázala. Stydlivá zadrhávající se Frankie O’Brienová, která studovala na podřadné střední škole a o žurnalistickou školu vůbec nezavadila, která si od osmnácti hledala vlastní cestu a šplhala vzhůru, konečně dorazila na místo, kde vždycky toužila být.

Netrpělivě vyrazila za Conem, ale stalo se něco neuvěřitelného, těsně předtím, než se dostala dopředu, zachytila o něco kotníkem. V úzkém prostoru se neměla čeho chytit, naklonila se dopředu a padala. Vážně? Bude tohle opravdu první dojem, který udělá na Huga Ramseyho? Na poslední chvíli před sebou zahlédla nohy v džínsech a někdo ji chytil za ruku a vytáhl zpátky na nohy. Uviděla modré oči ve tváři s výraznými lícními kostmi a linií brady a téměř znovu ztratila rovnováhu. Ta ruka ji táhla dopředu.

„Tudy.“ Hluboký hlas se linul okolním hlukem a zněl velice pobaveně.

Vzteky bez sebe ponížením mu vytrhla ruku a spěchala k ostatním. A potom se konečně ocitla tváří v tvář Hugovi Ramseymu.

Setkala se s ním už předtím, když ho Lydia Marquartová přivedla do redakce Phoneixu, aby mu představila své nejlepší autory. Byl to hubený muž s úzkými rameny, změtí bílých vlasů rámujících obličej. Všechno na něm bylo ostré a svěží – od chytrých očí a úzkého nosu až po ostré puky na kalhotách a citrusovou vůni vody po holení.

„Francesca O’Brienová?“ Kývl hlavou, když Frankie postoupila dopředu.

„Ano.“ Snažila se o co nejzdvořilejší tón. „Moc se těším n-n-na…“ Snažila se potlačit koktání.

„Jdete pozdě, andílku,“ pronesl rázně. „Přidejte se k ostatním nováčkům.“ Ukázal k lidem seřazeným vedle něho. „No, když jsme teď kompletní, a nemylte se, “ ukázal směrem k Frankie, „nedochvilnost mě dokáže naštvat. Mám řadu podobných vrtochů, tak se snažte. A teď můžeme vyrazit na první poradu. Nebojte se, nekoná se to pravidelně. Vím, že všichni máte daleko důležitější věci na práci.“

Do hovoru se nepříjemně ozývalo zvonění telefonu a hlasy z monitorů i ve chvíli, kdy se několik posledních opozdilců vmáčklo dovnitř.

„Ale chtěl jsem vám představit poslední přírůstky do rodiny London Post. The Daily Beat, krásná webová stránka Glamours Travel Gals, Phoenix…“

Jak ukazoval prstem na řadu lidí, Frankie vnímala teplý vydýchaný vzduch v konferenční místnosti a na tváři vyloudila odhodlaný úsměv.

„… skvělá šance pro růst a úspěch London Postu. Nová digitální doba, přestaňte prosím úpět, je tady a my se musíme soustředit na naše online vydání…“

Frankie si vzadu všimla znovu toho muže v džínsech. V nervózním davu působil naprosto klidně, opíral se o stěnu, jednu nohu měl nenuceně zkříženou přes druhou. Sice navenek vypadal, že poslouchá Huga, ale uvědomila si, že je ve skutečnosti začtený do novin, které má nenápadně složené v ohybu ruky. Když Hugo zvlášť teatrálně mávl rukou, ten muž vzhlédl, než Frankie stačila uhnout pohledem, zadíval se jí do očí. Pokrčila rameny, on zareagoval mírně zvednutým obočím, ale vzápětí se vrátil ke svému článku.

„Frankie, poslouchej.“ Con do ní šťouchl a ona sebou trhla a snažila se soustředit, stejně jí ale neuniklo, že ten muž v džínsech se pro sebe usmívá a čte dál.

„… po příchodu těchto skvělých novinářských talentů bude ale nevyhnutelné podniknout restrukturalizaci, abychom nové lidi začlenili. Ano, ano, chápu…“

Hugo zvedl ruce pod náporem hlasů, některé zněly nevěřícně, jiné naštvaně. „Rozumím. Je mi jasné, že nikdo z nás nechce přijít o vážené kolegy. Ale je to pro nás možnost, jak se zlepšit. Nezapomínejte nikdo, že jde o noviny a čtenáře, ale především…“ nastala dramatická odmlka, „… jde o příběhy. Všichni z nás, ti sebevědomí i ostýchaví budou muset ustoupit do pozadí a nechat ty příběhy zazářit. Tak, co to ale znamená,“ pronesl zvýšeným hlasem. „Znamená to, že každý z nás projde hodnocením. Každý. Je spravedlivé vám poskytnout možnost ukázat odhodlání. Fliss už teď rozesílá zprávu s podrobnostmi. Je tam spousta právnických žvástů pro stoupence odborů, ale já osobně bych se těšil na zdravé konkurenční prostředí.“

Rozhořčené mumlání sílilo.

„Co ti z nás, kteří tu pracují už léta?“ křikl nějaký starší muž s prošedivělým fousem.

„Pokud budou nadále odvádět skvělou práci, všechno bude v pořádku,“ pronesl Hugo povzbudivě. A potom bez dalších okolků dramaticky mávl rukou a Frankie ovládl zvláštní pocit, že si tu situaci vychutnává. „Rozdělím mezi vás vaše nové kolegy v London Postu a ano,“ dodal a zadíval se na nově příchozí, „do procesu hodnocení se zapojíte i vy.“

Tohle přece není možné. Určitě, její práce přece nemůže být ohrožená ještě dřív, než tu strávili první den?

Pouhou silou vůle se Frankie dál usmívala, soustředila se pohledem na místo nedaleko dveří, odkud ten muž s výraznými lícními kostmi pozoroval dění.

Hugo po chvíli rázně pískl. „Tak, dost řečí,“ štěkl. „Z nově příchozích vy a vy zůstanete támhle s Helen. Vy všichni,“ jeden z nově příchozích, který vypadal vyděšeně, se rozběhl ještě předtím, než na ni ukázal, „půjdete se Siversem. Vy ostatní si najděte Xaviera Merella. Utíkejte, pohněte těma krásnýma nohama…“

Frankie se ulevilo, že unikne agresivnímu podtónu v zasedací místnosti, tak se otočila a vykročila za Xavierovou skupinou, ale Hugo na ni netrpělivě mávl. „Společnost a kultura zůstávají tady.“

„Ale pane Ramsey, nehodila bych se víc na politiku nebo místní zprávy? Tím jsem se zabývala ve Phoenixu.“ Frankie přihlížela, jak Xavierova skupina mizela. Jednou už přišla pozdě, rozhodně nebude tento přestupek nikdy opakovat.

„Hugo úplně stačí. Chci vás tady, takže laskavě dělejte to, co vám říkám.“

„Dobře,“ souhlasila Frankie a posadila se na nejbližší židli.

„Poslouchejte,“ Hugo zatleskal na zbytek lidí v zasedačce. „Protože je June Seymourová tento týden pryč, zastupuju ji. Mám tak šanci vás sledovat zblízka a osobně při hodnocení.“

„Není June nemocná, že ne?“ ptala nějaká žena s ostře zastřiženým mikádem. Frankie si myslela, že v ní poznala Victorii Freewellovou, která se také zabývala společenským děním.

„Všichni jí určitě přejeme jen to nejlepší,“ prohodil Hugo trochu zlověstně.

„Mám otázku,“ ozval se mladší muž s delšími vlasy.

„A já mám na vás mnoho otázek, Mellory, většina z nich se týká toho škváru, který jste napsal o zahájení sezóny Národního baletu.“

Zůstalo šest nebo sedm lidí, mezi nimi i ten muž v džínsech, který se dál opíral o zeď. Frankie neuniklo, že teď pozorně sledoval Huga a Felicity, která poklepávala na svou drobnou obrazovku.

„Dobře, přátelé, poslechněme si, na čem pracujete. Mallory začne, ačkoli si vůbec nejsem jistý, proč vás June vleče takovou dobu s sebou.“

6. kapitola

Frankie si myslela, že už si za ty roky vybrala svůj příděl výstředních šéfů a dramatických situací v kanceláři. Pracovala jako záskok za mateřskou v jednom týdeníku, kde zástupce šéfredaktora míval zálibu v házení kancelářskými potřebami; před několika roky zažila, že jí rozčílená osoba, která poskytovala rozhovor, chrstla do tváře nápoj; a Lydia sama byla také dost agresivní, i když se při tom tvářila, jako srdečná učitelka.

Ale nic ji během těch osmi let, kdy působila jako novinářka, nepřipravilo na následujících třicet minut redakční porady s Hugem Ramseym.

Neustále zabodával prst do vzduchu a poznámky chrlil tak rychle, že si Frankie nebyla chvílemi jistá, jestli hovoří anglicky.

„Patnáct slov,“ vyštěkl ve chvíli, kdy někdo hovořil o trochu déle, nebylo nijak výjimečné, že ho přerušil úplně a přešel k dalšímu bodu. Frankie si s narůstající hrůzou, jak kolem ní jeho prst šermoval stále rychleji, uvědomila, že se od ní očekává totéž – aby hovořila před všemi těmito lidmi. Jenomže předpokládala, že bude působit v místních zprávách, současném dění a politice, takže si nepřipravila nic, co by se týkalo společnosti a kultury.

„Francesca.“

Sáhla po nějaké nahodilé myšlence, protože musela něco říct, ale když otevřela ústa, jazyk se najednou k její hrůze uzamkl a odmítl se pohnout.

„P-p-…“

Pane Bože… Ne teď. Dýchej, Frankie, prostě ta slova dostaň s dechem ven…“

„Ticho noviny nenaplní, zlatíčko,“ pronesl Hugo uštěpačně. „I když bude mít rozsah patnácti slov.“

Nakonec se jí nějak podařilo vypravit ze sebe slova, která zněla jako: „Po-po-pochopení p-p-programu výtvarné výchovy na š-š-školách.“

„Soukromých nebo státních?“ zeptal se.

„S-s-státních. Brzy toho budu mít v-v-víc.“ Zavřela ústa a vnímala, jak se jí nespolupracující slova zadrhávají v krku. Tohle se přece nemůže dít, to nejde…

„Ne, nebudete, protože je to naprostá pitomost. Teď jste v nejvyšší lize, zlatíčko. Conrade –“

„Rozhovor s Celeste McIntyreovou na dnešním galavečeru Starlight,“ vypálil Con dřív, než Hugo dokončil větu.

„Celeste McIntyaeová se na veřejnosti neobjevila už víc než dva týdny.“ Hugo ukázal na muže v džínsech. „Maxi, jsi na –“

„Můj kontakt tvrdí, že její PR manažer nechce, aby tam chodila, ale je rozhodnutá si vynahradit ten debakl s chůvou,“ drmolil Conrad a v ruce držel výrazně barevný letáček dětského fondu Starlight s výrazným emblémem.

Frankie si matně vzpomínala, že zahlédla v tisku něco, čemu říkali „chůvagate“, kde se psalo, jak se filmová hvězda Celeste McIntyreová provdala s velkou pompou teprve před dvěma měsíci, aby vzápětí jejího nového manžela přistihli inflagranti s chůvou jeho dětí, která vzápětí celý příběh prodala bulváru.

Hugo se zdráhavě otočil. „Poslouchám,“ řekl. „Minimálně je to zlepšení po vý-vý-výtvarném umění ve š-š-školách.“

Frankie zrudla a proplétala si prsty tak pevně, že jí bolest vystřelovala až do ramene. Bože, jak to koktání nenávidí. Nesnášela ho každou částí své bytosti, vždycky se objevilo ve chvíli, kdy ho nejmíň očekávala nebo se jí nejmíň hodilo.

„Tvoje zadrhávání nejsi ty, Frankie,“ zaslechla v duchu babiččin hlas. „Ty máš svůj vlastní hlas.“

Na chvíli jako by zmizela zasedačka i Hugovy posměšné poznámky a jí bylo zase deset, byla v babiččině bytě, stály naproti sobě, zarudlé, těžce oddechující a se zatnutými pěstmi, jako by se chystaly k zápasu.

Tohle je zákon džungle – starý a pravdivý jako nebe…

„Hlasitěji, Frankie, jako když si to opravdu myslíš!“

A vlk, který ho bude dodržovat, přežije, ale ten,

který ho poruší, musí zemřít.

Recitovaly ta slavná slova stále dokola, dokud je Frankie nedokázala odříkat jasně a nahlas. Dokud neměla svůj hlas.

Rozpletla prsty jeden po druhém, položila si dlaně na stehna. Za pár minut tahle porada skončí. Ona potom otevře notebook a vytvoří seznam skvělých nápadů. Pošle je Hugovi e-mailem a bude to v pořádku. Všechno bude v pořádku.

„Hugo, ten galavečer mám na starosti já,“ zlobila se Victoria. „Nemůžeš přece jen tak –“

„Můžu udělat všechno, co chci,“ namítl. „A teď, když se o tom Conrad zmínil, chci rozhovor s McIntyreovou. Co dál, Conrade?“

„Celeste McIntyerová si očividně myslí, že dětský fond Starlight je nejlepší příležitostí, jak se vrátit, chce té charitě pomoct, dokonce je jednou z cen. Ale je to všechno přísně tajné, protože nechce, aby tu akci zaplavili paparazzi a odpoutali pozornost od toho případu. Na tom galavečeru se tentokrát objeví řada celebrit, tak mě napadlo, jestli by nebylo dobré, aby se tomu věnovali dva lidé,“ řekl a usmál se na zamračenou Victorii. „Celeste McIntyreová není jedinou samotářkou, která se dnes večer objeví. Doprovázet ji nebude nikdo jiný než…“ Odmlčel se a doufal, že využije dramatickou pauzu, „Violeta Etheringtonová.“

Frankie na chvíli zvedla hlavu a zůstala na Cona s vykulenýma očima zírat. Ten sledoval Huga, zajímala ho jeho reakce, takže si toho vůbec nevšiml. Frankie rychle znovu stočila pohled jinam a snažila se nedat nic najevo.

„Tak tohle,“ pronesl Hugo pomalu, „by byla bomba.“

„Ano,“ souhlasil Conrad nadšeně. „Dobře se znají, občas se spojily při některých projektech proti negramotnosti a za zlepšení vzdělání.“

Frankie upírala pohled do klína a přála si, aby hovor pokračoval.

„Bude tvůj kontakt přímo na galavečeru, Conrade?“ zeptala se Victoria ledově.

„No…“ Frankie si koutkem oka všimla, jak Con zrudl. „Ne. Ale jsem už v kontaktu s asistentkou Violety Etheringtonové a ta mi potvrdila, že se tam skutečně objeví. Myslím, že mohu snadno –“

„Mám domluvený rozhovor s Charlesem Trewethanem a přes kamaráda jednoho známého se znám s Billym Simsem, kuchařem celebrit.“

„Nechci nějaké druhořadé celebrity,“ skočil jí do řeči Hugo. „Ne, když mohu mít McIntyreovou a Etheringtonovou.“

Bože, Frankie si přála, aby to jméno přestali vyslovovat. Jako by ji Hugo slyšel, opravdu zmlkl. Vlastně zmlkli všichni, a když Frankie nakonec vzhlédla, zjistila, že Hugo se dívá přímo na ni, hlavu v očekávání nakloněnou ke straně.

„Vítejte, vy s námi mluvíte, andílku?“ prohodil mírně. Vzal leták Conradovi z ruky a poslal ho po stole směrem k ní. „Chci, aby na ten galavečer šla Franceska.“

Na chvíli se rozhostilo napjaté ticho.

„Jak to proboha myslíš?“ Victoria mluvila vysokým hlasem, jako by tomu nemohla uvěřit, Frankie se ježily chlupy. Proč by neměla na ten zatracený galavečer jít? Na kratičkou chvíli se vrátila zpátky k těm dvěma hlasům, které se nesly v salonu.

Když se v džungli potkají dvě smečky, ani jedna nesejde z cesty,

lehnou si, dokud si vůdcové nepromluví – začínat by se mělo slovy.

„Hugo to myslí tak,“ začala klidně, „že Violeta Etheringtonová je moje babička.“

Zavládlo naprosté ticho. Potom se ozval šepot a tlumené hlasy a rozléhaly se místností, Conrad a Victoria vypadali poprvé zaskočeně. Hugo si zřejmě o všech něco zjistil, uvědomila si Frankie. Nikdy se o vztahu s Violetou nezmiňovala, ale pokud po tom člověk pátral, nebylo těžké to zjistit. A právě to Hugo očividně udělal.

Stále se na Frankie usmíval, ale když se na něj podívala, vloudilo se do toho úsměvu ještě něco, něco prohnaného a vypočítavého. Po zádech jí sjel mráz.

„Přimějte babičku, aby vás představila,“ řekl a Victoriina vzteklého syčení si vůbec nevšímal. „Dostaňte se k McIntyreové. Chci vědět, co dělá, taky co dělá ta chůva. A když už tam budete, dostaňte něco i ze své babičky.“

Může prostě odmítnout.

„Slečno O’Brienová?“ Hugo zvedl obočí.

Řekni mu to, Frankie, prostě mu to řekni…

„Dobře, v pořádku,“ odvětila.

„June by mi něco takového nikdy neprovedla,“ mumlala Victoria vztekle.

„June tady ale není, že?“ Hugo si znovu povytáhl manžetu, aby se podíval na hodinky. „A možná je to tak dobře. Je na čase to tady trochu rozhýbat, přitáhnout trochu otěže. Ano, Mallory, myslím tebe. Rekonstrukce toalet v Národním divadle. Děláš si legraci? Ale neměj strach, než ta rekonstrukce skončí, postaráme se, abys fungoval jako dobře promazaný stroj.“

Nevšímal si vztekle gestikulující Victorie ani nasupeného Malloryho a ukázal na muže v džínsech.

„Maxi, ty se dál věnuj profilu Skrytý Londýn a zítra mě o tom budeš informovat. Fliss, seznam Conrada s kostýmním návrhářstvím v nezávislých divadlech, kterému se věnovala June. Možná by bylo dobré podívat se i na rekonstrukci divadla Globe. A Francesco?“

Hugo se plížil místností, pálil povely na všechny strany, ale teď se zastavil přímo za ní a přiměl ji podivně vytočit krk.

„Stejně zajímavé jako McIntyreová, možná dokonce i víc, je skutečnost, že vaše drahá babička nebyla na veřejnosti posledních pár měsíců vidět. Nechtěla byste nám k tomu něco říct?“

Stál tak blízko, že cítila citron a mátu a čerstvě vypranou košili, musela bojovat s nutkáním se odvrátit.

„Ne,“ odpověděla rychle. „Vlastně nejsme v kontaktu.“ Všimla si, jak se mu v očích zračil zájem, a raději odvrátila pohled. Snažila se působit co nejméně nápadně. „Netuším, o co jde.“

„No,“ stiskl zamyšleně rty, „jedno po druhém, že?“

A než mu Frankie mohla říct, že v žádném případě nemůže zařídit seznámení s Celeste, nebo využít babičku, aby se k někomu dostala, byl pryč. Violeta tyhle sprosté drby nesnášela, nesnášela jakékoli vtírání do soukromí a vlastně ani neměla ráda novináře.

Ale především měla hned na začátku říct, že s babičkou deset let nemluvila, aby do věci vnesla jasno.

„No,“ prohodila Felicity, ale nemluvila k nikomu konkrétně. „Myslím, že základní jsou dobré kontakty. Zavolám jim, aby změnili jméno na seznamu, Vicky, ano?“

Victoria sáhla po svém zápisníku tak prudce, že se jí papíry rozlétly kolem. Když se Frankie sehnula, aby jí pomohla sbírat, plácla ji po ruce. „Nesahejte na moje věci.“

Všichni ostatní včetně Malloryho už odešli, právě on byl zřejmě přesvědčený, že Frankie je osobně zodpovědná za Hugovo rýpání do jeho článku, a když odcházel, zamumlal něco o protekci a nechal Frankie o samotě s Conradem. Ten zavíral s přehnanou pečlivostí desky a chystal se odejít, aniž by na ni pohlédl.

„Conrade,“ prohodila a stoupla si mu do cesty. „Nechtěla jsem, aby se něco takového stalo.“

„Jo. Jasně.“ Pod stylovým oblečením, sebevědomím a posedlostí drby o celebritách byl Con ten nejdobromyslnější a nejvelkorysejší člověk, jakého znala. Teď zněl ale jeho hlas odtažitě. „Tak jak se mohlo stát, že ses po všechny ty roky, co se známe, nezmínila, že Violeta Etheringtonová je tvoje babička? To je velká věc, ne?“

Table of Contents

Violet

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

Frankie

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola