Vladimír Kolár

Vyhnaní ze života

© Vladimír Kolár, 2022

ISBN 978-80-242-8176-6

Knihu věnuji památce mé babičky Hermíny Kolárové, rozené Ofnerové, dědečka Arnolda Kolára a babiččiných sester a bratrů, jejich manželek a manželů, dětí, které přivedli na svět, a jejich životních partnerů. V přímé linii – s pouhou jedinou výjimkou – šoa ukončilo jejich životy, aniž by překročily jen čas dětství, mladosti nebo středního věku.

Na fotografii ze Zamlekova (dnes Zavlekov) asi z roku 1909 je v pravé dolní části Leopold Ofner (1866–1929) se svými osmi dětmi. Za nimi dům s hospodářstvím, ve kterém rodina žila. Děti se narodily v tomto pořadí: Malvína (1892), Hermína (1893), Ludvík (1896), Irma (1898), Albert (1900), Evženie (1901), Ela (1904) a Ervín (1908)

Praha, 4. prosince 1938

Hermíniny narozeniny sice připadly na neděli, oslava ale nejspíš nebude taková jako obvykle. Už zhruba pět let totiž platí, že všichni sourozenci Ofnerovi z někdejšího Zamlekova se scházejí v plném počtu pokaždé, jestliže je někdo z nich právě oslavencem. A ti, kteří už žijí trvale v Praze, ti do bytu Hermíny a Arnolda a jejich Františka v Klimentské ulici chodí skoro denně. Dnes chybí nejstarší Malvína, která se ještě dlouho před definitivním koncem zamlekovského statku provdala do Horažďovic. Teď napsala Hermíně, že její manžel František má právě velké starosti s rodinnou likérkou a také že kolem jejich polností jsou problémy v souvislosti s fámami o protižidovských opatřeních, které se do Horažďovic šíří z nedalekých „říšských“ Sudet. Nezapomněla však sestře poslat obvyklou vlastnoručně vykrmenou husu, jaká se nikde v Praze koupit nedá.

A nepřijede zřejmě ani Evža, před sedmi lety zemřel její muž Ota a s novým manželem Arnoštem a dcerou Růženkou žije též na venkově. Další dcery hospodáře Leopolda Ofnera, právě dnes pětačtyřicetiletá Hermína, tedy věkem druhá v pořadí, a mladší sestry Irma a Ela, odešly vstříc manželstvím s velkými věny. Bratrům na nová živobytí v Praze musely postačit podíly z prodeje statku a polností, hlavně však vlastní úspory. Nejstarší z nich Albert už zemřel, Ludvík opustil Zamlekov před dvěma desetiletími a Ervín si teprve zvyká na život v metropoli, avšak náplň podnikání obou bratrů nadále s venkovem velice souvisí.

Hermína bývala velkou kráskou, její tvář je dosud jako ze svatého obrázku, upřímná a milá, plná porozumění, úsměv rozdávaný všem bez rozdílu, jen v očích se usadil smutek tisíce let utrpení židovského národa. A dosud krásná je mohutná kštice vlnitých tmavokaštanových vlasů. Hermína je dnes už trochu tělnatější, třebas stále jde o ženu vysokou a statnou. Pohybuje se převážně kolem domácnosti, pravidelně vaří a sedává nad šitím a vyšíváním, jak ji to kdysi naučili ve vyšší dívčí škole.

Má svého Arnolda, v jejím podání vlastně vždy Arnoldka, neboli drahého tatínka, a devatenáctiletého Františka. Arnold se dnes výjimečně rozhodl zůstat doma, jindy, když Šumava bratrů a sester zaplní celou jídelnu, radši odchází za prací, většinou však jen do kavárny Arco k biliáru nebo hrát karty. Tam se může v myšlenkách nejlépe vracet ke svému bouřlivému mládí, kdy jeho majestátní zjev, vlnité vlasy, zdobný knír a zvučný hlas obloudily nejednu mladou ženu. Tehdy v obvyklém sametovém obleku objížděl coby obchodní cestující všechna větší města v Čechách i v sousedních zemích, někdy se o jeho šarmu a jeho známostech rozepsaly i společenské rubriky novin. Z téhle slávy poté, co za velké války onemocněl tyfem, mnoho nezbylo, jen docela holá hlava a trochu komický zbyteček kdysi bujného kníru, vysoká postava však zůstala, a navíc ji dnes podpírá neobyčejné břicho. Není divu, když se Arnold pracovně točí převážně kolem kupců a řezníků, kteří, ač občas též patří k národu vyvolenému, ani náhodou nedbají o jeho náboženství, které klade důraz na košer potraviny. Takže tlačenky, bůčky, ovary a guláše jeho postavu stále zvětšují, v současnosti už jen do šíře, aniž by braly ohled na jeho rozvinutou cukrovku, se kterou musí pravidelně chodit uléhat do nemocnice. Každého však dokáže přesvědčit, že zásadně nekonzumuje nic z cukru nebo s cukrem, v tomto směru že drží velmi přísnou dietu.

Když si ho Hermína krátce před vznikem republiky brala za muže, zaopatřila jeho podnikání vysokým věnem, které prakticky ihned a celé vygumovala následná měnová reforma. Pan obchodník se sice i tak dokázal v profesi uchytit, dobře zaopatřit ženu i jediného syna Františka, který přišel na svět hned v prvním roce republiky, ale i tak realita silně zaostávala za jeho představami o budoucnosti rodiny.

Z chodby se rozezvučel nezvykle hlučný zvonek. Arnold energicky vyšel z pracovny, ale předběhla ho Hermínina domácí pomocnice Maruška. Ta, když za dveřmi bytu nikoho neobjevila, se ze čtvrtého patra vydala dolů k domovnímu vchodu. Hermína s Arnoldem stojí na nejbližších schodech a vyhlížejí návštěvníky. První jdou Ervín s Ludvíkem, hned za nimi Ela a Irma.

„Radši jsme přišli společně,“ říká ze všech nejmladší Ervín, „skoro pokaždé bývá dole zamčeno. Maruško, omlouváme se.“

Herma všechny postupně obejme, od Ely si vezme kytici nejpozdnějších narcisů, Arnoldovi podá drobné pozornosti od Irmy a obou bratrů, aby si trochu uvolnila ruce.

V jídelně Maruška připravila obřadné stolování, na roztaženém stole je krásný ubrus vyšívaný samotnou oslavenkyní a na něm první menší kousky cenného porcelánového servisu, který je v domácnosti ode dne svatby Hermíny s Arnoldem. Stejně jako ubrus jsou i stříbrné příbory onačeny iniciálami H. O. – Hermína Ofnerová. Na talířcích jsou drobné pochutiny, kterým vévodí speciálně upravené plátky paštiky z husích jater, na jiných jsou nakrájené domácí houstičky.

Mezi svatebními dary kdysi byly i skleničky na víno, nikdo se překvapivě neptá, jestli je nápoj ve džbánku košer, stejně jako to nikoho nezajímá u nakrájených klobásek. Je pravda, že ještě v Zamlekově se pravidla víry ctila více, také se tam všichni cítili součástí místní židovské komunity, jen ta sama zaznamenávala všechny narozené, obřezané, oddané i zemřelé. V Praze se tyto vazby hodně rozvolnily, většina nových záznamů už nemá náboženský, ale docela světský, úřední původ. A je třeba dodat, že Zamlekov, který nikdo ze sourozenců jinak nenazve, se už od roku 1924 jmenuje Zavlekov a najdeme jej zhruba v polovině silnice z Horažďovic do Klatov.

„Irmičko a Elinko, Ludvíčku a Ervínku, moc vám děkuji za vaše krásná blahopřání a všechny dárky.“ Paní domu zdvihne svou skleničku a obchází všechny sourozence, aby si mohli přiťuknout. „Malvínka a Evža tentokrát přijít nemohly, všecky vás pozdravují a dají nám vědět, kdy se přijedou do Prahy podívat, abychom se mohli spolu vidět.“

Slovo si vezme Ela: „Představ si, Hermínko, kdo tě taky pozdravuje. Lojzička. Paní učitelka Lojzička.“

„Myslíš slečnu Lojzičku Lukešovou?“ pohotově zareaguje Hermína. „Jak bych na ni mohla zapomenout, vždyť u nás na statku v osmadvacátým a devětadvacátým bydlela, celý školní rok a něco navíc. Přece jsem z Prahy na statek jezdila s Františkem, moc jsme si s Lojzičkou rozuměly. Pak měla svatbu s panem učitelem Stehlíkem. On učil v Myslívi a ona přece nějakou dobu taky. Naše máma už nebyla, a tak jí Malvínka vyšívala svatební věno, ložní prádlo a ubrusy. Taky jsem s tím pomáhala. A on přece je i básník…“

„A taky malíř, představ si. Říkala Lojzička, že má i obrázky našeho statku, když za ní párkrát přijel do Zamlekova. Něco nakreslí nebo namaluje i pro tebe, Lojzička ti to určitě pošle, dala jsem jí adresu. Já totiž právě byla u Malvínky v Horažďovicích. Víš, potkala jsem Lojzičku s malou Blaničkou, je jí pět. To jsem teda koukala.“

Maruška mezitím přinesla na stůl porce husy. Všechny jsou krásně vypečené, tmavá kůže se krásně leskne a husa všechny láká svou nezaměnitelnou vůní. A za chvíli Maruška nese další mísu, ve které voní nezbytný šoulet.

„Víte, děcka,“ bere si slovo Hermína, „tak jsme vám o příloze s Maruškou hodně přemýšlely, ale nic vhodnějšího nás nenapadlo. Rýži jsme vyloučily, to je dneska spíš taková móda, a brambory se moc nehodí. A knedlíky to už vůbec ne, vím, že je nikdo z vás nejí. Kynuté určitě ne, bramborové někdo možná. Tomu se omlouvám. Jen to zelíčko by asi chybělo, takže každý dostane aspoň misku. Našeho správného šumavského, které voní skořicí.“

„Prima, Hermínko,“ ocení to Irmička. „Souhlasím, nad šoulet není, ten pamatuji nejen od mámy, ale i od babičky, to je nejlepší volba.“

Debata na chvíli ustane, když všichni bojují se svou porcí husy. Pak se stočí k její chovatelce Malvíně. Slovo si vezme Irma:

„Nemá to teď holka jednoduché. Vezměte si, že Horažďovice nám sice Němci nechali, ale že říše začíná už u Sušice. A o té křišťálové noci, jak tomu říkají, před pár týdny hořela i synagoga ve Vimperku. A co tam Židi zkusili! A v Horažďovicích taky pochodovali všelijací fašouni a vyhrožovali. A když má Žid majetek, tedy likérku, dům na náměstí, rodinné hospodářství, pole, jako právě Malvínka s Františkem, tak je hodně viditelný, právě na něho se zaměří. A to pociťujeme i my, já s Otou, dřív spolehliví obchodní partneři začnou podléhat těm náladám mezi lidmi a všechno se začíná komplikovat. I v Praze nejsou jen Češi a Židi, ale i Němci, mnozí zůstávají slušní, ale je tu i všelijaká zlá a zákeřná svoloč.“

Ervín musí zasáhnout do Irminy řeči: „A vždycky skončíme u politiky! Ale co já s tím?“ A dodá při vzpomínce na své obchodní aktivity: „Vždyť já mám v hlavě jen seno a slámu.“

Arnold se hlasitě rozesměje. „Tos řekl moc hezky, Ervínku. Já vím, jak to myslíš, ale vyznělo to jako fór. Proto se chechtám. Jenom se bojím, že nás politika stejně všechny dostane, ať chceme nebo nechceme. A může nás to hodně bolet. Když jeli náš Franta s Mirkou v létě z Francie domů přes Německo, tak viděli, jak to tam vypadá. Všude plno agrese a nenávisti, lidé se postupně zbavují zábran. A moje sestra Hermína už je v Americe. Žili s manželem v Německu, pak utekli jako Židé do Rakouska, po anšlusu zpátky do Československa, a teď zase museli pryč!“

Hermína s Maruškou odnášejí prázdné talíře a mísy, jídelnu připravují k posezení a popovídání.

Arnold se zvedne a vyzve Ludvíka s Ervínem, aby s ním přešli do pracovny na doutníček a trošku něčeho ostrého. Oba bratři si jsou v obličeji dost podobní, trochu komicky však působí, že třicetiletý Ervín má lebku skoro holou, jen nad čelem se mu zachovala čupřina tmavých kudrlinek, zatímco o dvanáct let starší bratr má kudrnatých vlasů na hlavě ještě docela dost. Kamarádům Ervín připomíná Hurvínka a někdy ho i tak oslovují.

Když bratři usednou, Ervín se vytasí s otázkou: „Arnolde, na tom obrázku nad tvým křeslem, kdo to je? Já mám vždycky pocit, že toho mužskýho znám, to je někdo z tvého příbuzenstva?“

Místnůstkou otřese zvučný Arnoldův smích. Do Ervína několikrát zvesela strčí rukou. „Příbuznej? To se ti povedlo, vždyť je to Lenin.“

„Ten ruskej Lenin? A proč ho tu máš?“

„Co já vím. Franta mi ho sem pověsil z hecu, tak ho tu mám. Říkal mi, že když já jsem na začátku století byl funkcionářem našich sociálnědemokratických odborů, tak Lenin že byl tehdy vůdcem ruské sociální demokracie. Takže vlastně jsme příbuzní, jak jsi říkal, ale v tom politickém smyslu.“

„Já bych ho teda ze zdi sundal, na takové legrácky není dnes doba,“ věcně podotkne Ludvík, „já si taky myslím, že nás brzo smích přejde.“

„Vždyť jo,“ suše konstatuje Arnold, „přendám ho na bezpečnější místo.“

Do pracovny vstoupí Maruška. „Přišla jsem pro vás, František už je doma.“

„No jo, náš vysokoškolák, na to nikdo z nás, co tu jsme, neměl,“ říká Františkův táta a oba švagři pokyvují hlavami.

Ludvík ještě podotkne: „Taky se těším, že náš Gusta a náš Frantík zvládnou školy, moc bych jim to přál.“

Františka posadili do čela stolu.

„Byl jsem na schůzi redakční rady vznikajícího časopisu. Jsou to všechno lidi, co se teď pohybují kolem Národní strany práce, ta má nahradit zakázané strany, sociálnědemokratickou, národněsocialistickou a komunistickou, ale asi to nemůže fungovat, jak jsme si představovali. Ten dnešní režim je nedemokratický, a tohle je jen taková komedie, je to jen pro formu. A protože skončil levicový tisk, tak připravujeme takovou revui, kde budou kritické studie o současné situaci. Zatím bychom na to mohli dostat i nějaké prostředky, ale současný režim, který leze Němcům do zadku a koketuje s antisemitismem, nám to určitě brzy zarazí. Stavoval jsem se dneska ještě v D 34, mám tam kamaráda osvětlovače, a ten mi říkal, že E. F. Buriana ještě nezakázali, ale Voskovcovi s Werichem už před měsícem zrušili licenci. A tak to půjde pořád dál. Brzo zakážou všechno, co má kuráž.“

„Tak aspoň vidíš, Franto,“ komentuje to Ervín, „že zabývat se politikou nemá žádný smysl. Když jsi tady nebyl, tak jsem říkal, že mě politika nezajímá, že mám v hlavě jenom seno a slámu. Všichni se tomu smáli. A chtěl jsem ti říct, že ty bys měl mít v hlavě jen holky a možná trochu toho učení.“

I Ludvík má potřebu něco říct: „Franto, doba je těžká, a takové furiantství je nebezpečné. Kdo chce přežít, ten nesmí vyčnívat, musí se ztratit v davu. Takhle nebudeš mít to studium snadné.“

„Ale strejdo, na tom přece nezáleží, jak se kdo k věcem staví, jestli je aktivní nebo pasivní, ohroženi jsme všichni. Kdo si přečte Hitlerův Mein Kampf, tak vidí, že pod německou nadvládou nemají Češi ani Slováci šanci, že by přežili jako národy. A my mladí se tomu musíme postavit.“

„Franto, taky si myslím,“ vmísila se do debaty teta Irma, „že bys měl jít do zákrytu, říkáš, že jsi levice, ale ta je teď potlačená a ten tlak bude stále větší. Víš, mám o tebe strach. Náš Jirka je z tebe nadšený, ty jsi jeho největší vzor. Teď se dostal na reálku a pak chce jít na vysokou, obdivuje tě, že píšeš do novin, to on by taky rád. Teď osmnáctýho mu bude jedenáct, určitě bude nadšený, když s ním narozeniny oslavíš. Vždyť on ti závidí i tu skvělou holku, co sis našel, Jarušku nebo Mirku, jak jí říkáš. Ale na to má ještě čas.“

„Samozřejmě, teto, nezapomenu na něho, dřív jsme spolu byli každou chvíli, teď už to je horší. Ale pokud jde o školní prospěch, tak Jirka je vzor spíš pro mě, samé jedničky jsem dokázal až těsně před maturitou, a to ještě zásluhou Mirky, ale on jiné známky nezná od první třídy, je nesmírně nadaný a chytrý.“

„No jo, celá tvoje rodinka, Irmičko, je jako z reklamy,“ vloží se do debaty Ludvík. „To u nás to taková krása zatím není.“

„Vždyť tvoje Josefa je nádherná ženská. Ty její kaštanové vlasy a její elegance!“

„A já takový vidlák, co! Ale ona všude vykládá, že jsme rozloučení. Tak možná na papíře. Přitom žádný reálný rozvod nebyl. Kluky vždycky nakomandovala na Smíchov ke svému tátovi, on jí tam ve svým obchodě přidělil nějakou práci, tak že prý kluky živí. Jenomže já je přece živím taky. Co její táta umřel, tak jsou zase všichni zpátky doma, kluci vlastně nikdy nebyli trvale pryč. A Frantík vyžaduje zvláštní péči, s jeho zdravím to není nejlepší. Potřebuje moře, hory, zdravý vzduch. Takže žijeme spolu a nežijeme spolu, jsme rozvedení a nejsme rozvedení, ta moje krásná Pepi v tom dělá hrozný zmatek.“

„Na to musíš jako já, Ludvíku,“ pronese po záchvatu mohutného smíchu Arnold, „i když u nás doma je to přesně naopak. Vypadá to, že všechno rozhoduju já, že si všechno vynutím, Hermínka se tváří, že je poslušná, ale ve skutečnosti si v tichosti prosadí svou… Kdybyste mohli najet na tenhleten systém…“ A zase místnost rozveselí svým zvučným smíchem.

Hermína je z manželovy řeči rozpačitá. Celkem právem se cítí na koni, protože je nesporně hlavním živitelem rodiny. Ale některé detaily jsou pod hranicí jeho vnímání. Nějak neregistruje tu haldu práce, která se musí denně odvést v domácnosti, a zapomíná na to, že i ona, Hermína, něco vydělá, řadu let má úředně schválenou licenci na provozování půjčovny sportovních a hracích automatů. Takže raději převede řeč jinam, k jinému tématu.

„Holky a kluci, já vám pořád vzpomínám na náš statek. To přece byla taková jistota, taková síla lásky a vzájemné podpory… V dnešní době se mi po něčem takovém hrozně stýská. My se sice pořád scházíme, ale chybí tomu opravdové zázemí, možnost opřít se jeden o druhého, to bezpečí. Když jsme se zbavili statku, opravdu jsme přišli o bezpečí, o místo, kam jsme si mohli zalézt před nepohodou špatného světa, zůstat jen obklopeni nejbližšími, a přežít tak zlé časy…“

„Já ti rozumím, Hermínko,“ ozve se Ludvík, „ale přece víš, že Ervín neměl nakonec jinou možnost než statek prodat. Vy všechny holky jste odešly za svými mužskými a já to taky vzdal. Jen Ela se zatím neprovdala a Malvínka zůstala statku nablízku, vy tři a já jsme byli tak daleko v Praze. A vezměte si, že táta umřel v létě v devětadvacátým, chvíli nato začala krize. A když umřel Albert, ten nejschopnější, tak to zůstalo na Ervínovi. Já vím, že nám statek dneska chybí, ale chytli jsme se jinak, máme kde bydlet a dokážeme se slušně uživit. A za Sušicí už dneska Židy vyhánějí z půdy, statky konfiskují, přidělují jim německé správce. Je mi to moc líto, ale statek by nás nezachránil. Já uvažuji o vystěhování, pro kluky, pro Josefku i pro sebe chceme požádat o pas, ale ještě si musíme ujasnit, kam přesně chceme jít. A kam to vůbec bude možné. Abychom úplně nezmařili možnost návratu v budoucnu.“

Arnold do toho vstoupí: „Když jsme u toho, já taky za Hermínkou přišel s tím, že bychom se mohli přemístit do Palestiny, že se tam schováme před Hitlerem. A ona mi na to řekla: ‚Arnoldku, tam je asi hodně Židů, viď.‘ Já na to: ‚Tam jsou jenom samí Židi, Hermínko.‘ A co myslíte, že mi řekla? ‚Opravdu jenom samí Židi? No tak to já tam nepojedu.‘“ Svým hlučným řehotem chce trochu pozvednout náladu, ale nepodařilo se mu to, vidí kolem sebe jen nesmělé úsměvy, ale se smíchem se nikdo nepřipojí.

„Tak vám aspoň řeknu jeden vtip, který není z mé hlavy. Ve vlaku spolu v kupé sedí cestující a povídá si s rabínem. Vytahuje z paměti jména slavných osobností v dějinách. – Třeba Schopenhauer, říká. – To byl Žid, odvětí rabín. – Freud, pokračuje cestující. – Taky Žid. – Dobře, tak Marx. – Samozřejmě že taky Žid. – Co Einstein? – Rovněž Žid. – Ježíšmarjá! vybuchne pasažér. – Taky Židé, s klidem konstatuje rabín.“

Praha, 18. prosince 1938

Z domova v Klimentské 48 do ulice Na Poříčí 10, k domu, kde bydlí teta Irma, její manžel Ota a syn Jirka, to Franta nemá daleko. Stačí to vzít přes Petrské náměstí a potom Zlatnickou, na Poříčí ještě odbočit doprava směrem ke kasárnám. Jirka už čeká, od tří, jak se s Frantou domluvili. Čeká rád, i když dobře ví, že bratranec má vždycky zpoždění. Zase si můžou skvěle popovídat, co na tom, že je Franta o osm let starší. Vypadají trochu jako bratři, oba mají tmavé kudrnaté vlasy, hezkou oduševnělou tvář. Franta má o něco světlejší oči, takové zelenošedé, zatímco Jirka je má hodně výrazné, tmavě hnědé, silně kontrastující s bílým okolím, uprostřed duhovek blýskají dva antracitové uhlíky. Tělesná výška je však hodně rozdílná, devatenáctiletý Franta měří přes sto devadesát, což vůbec není běžné, zatímco právě dnes jedenáctiletý Jirka má ještě moře času na dohánění.

„Tak všechno nejlepší, Jirko. To se někdo má, že slaví narozeniny zrovna v neděli. A ještě pár dní před Vánocemi.“

„A taky většinou v době Chanuky. My slavíme oboje,“ usměje se Jirka. „A mimochodem. Tys měl letos narozeniny taky v neděli. Takže mi nemáš co závidět.“

„Víš, že si to už ani nepamatuju. To jsem měl maturitu, a ještě byla od 20. května částečná mobilizace, šílený čas.“

To si už povídají, když míří k Masarykovu nádraží, aby se Jindřišskou vydali na Václavák a poté do Vodičkovy ulice, kde je nejprve vlevo slavná Bergerova cukrárna a kousek dál vpravo neméně vyhledávaný podnik U Myšáka.

„Tak kam se, Jirko, pozveme?“ nadhodí Franta. „Zvolíme prostředí secesní, nebo kubistické?“

„Jasně, že kubismus,“ bez velkého přemýšlení rozhodne Jirka.

„Takže avantgarda vítězí! Ale asi jen na portálu, vevnitř to je v obou cukrárnách podobné. Snad aspoň ty zákusky budou ve tvaru kostek, vlastně krychlí.“

„To si dej sám, Franto. Já si dám kužel, teda indiánka, toho od Myšáka miluju, to je stejná pohádka jako karamel. A taky si dám kouli, třeba marcipánové jablíčko.“

„Tak pádíme k Myšákovi.“

Ve vitríně u pultu je velkolepý výběr, Franta pro bratrance objedná podle jeho přání, k tomu jablečný mošt, a pro sebe volí řez s pařížskou šlehačkou, který mu připomene nedávnou návštěvu Francie, ještě si poručí kávu s mlékem. Zaplatí částku, která mu nepřipadá nijak závratná ani pro studenta.

Oba se usadí na nepříliš pohodlných židlích, byť řemeslně velice umných a nápaditých. Obsluha před nimi po chvíli rozprostře objednané zákusky a nápoje.

Jirka se zakousne do jablíčka. „Skvělé. Přesně takové, jak si to pamatuju z minula. Možná že marcipán je teď trošku jemnější a lahodnější…“

Franta se usměje. „Myslel jsem, že si popovídáme i o něčem jiném než o lahodnosti marcipánu. Všimnul sis, že ten dort se jmenuje po Macharovi?“

„A to je kdo?“

„Já ho měl moc rád. Byl to bojovník proti rakouské nadvládě, proti měšťáctví, revolucionář, úžasný básník. Jeho současných názorů si už nevážím. Po válce byl v generálské hodnosti inspektorem československé armády. Potom se něco stalo, říká se, že na přehlídce spadl z koně, a prezident ho přinutil k odstoupení. Byl ješitný, k Masarykovi se začal stavět nenávistně, nakonec došel až do blízkosti českých fašistů. Ale ten dort pojmenovali po něm ještě v jeho nejlepších časech.“

„No jo, jinak bys ho asi nejedl.“

Franta se bouřlivě rozesměje, hodně podobně, jak to má ve zvyku jeho táta.

„A co tvoje škola, Jirko?“

„Vždyť to víš, ne? Letos jsem byl v páté třídě, tak jsem se přihlásil na přijímačky do primy reálného gymnázia, ani je po mně nechtěli. A od září studuju. V primě to je príma.“ Jirka se sám sobě zasměje. „Zatím nic horšího než jedničky. Moc mě to baví. A co ty, Franto, teď jsi přece začal na vysoké…“

„Ten začátek se dost opozdil, ale nějakou dobu už chodím na přednášky a semináře, ale třeba imatrikulaci jsme měli až včera, s dvouměsíčním zpožděním. Za to může ta krize v září, kdy nás Němci obrali o pohraniční území.“

Jirka se napije moštu. „Taky moc dobrý… Ale co to je imatrikulace?“

Franta se zatváří provinile. „Máš pravdu, to ještě nemusíš znát, dokud sám nejsi na vejšce. To je takový slavnostní společný zápis nových studentů s uvítacím projevem, většinou děkana. Ale zajímavější byla naše včerejší valnice, teda valná hromada studentské organizace SPIK – to znamená Spolku posluchačů inženýrství komerčního. V loňském roce v něm ještě měli převahu levicoví studenti, po Mnichovu ho převzala pravice.“

„To je dneska přece všude, na tom není nic divného,“ podotkne Jirka. „Aspoň to všude slyším. I táta to říká.“

„Jistě, ale my levicoví studenti jsme o sobě chtěli dát vědět. Každého z levice, který je na škole delší dobu, by pravičáci hned vyhnali od řečnického pultu, takže jako řečníka kolegové vybrali mě. Ještě mě na škole nikdo nezná a kamarádi říkali, že vypadám v brejličkách seriózně a že jsem docela buržoazně obtloustlej, takže mě nechají mluvit…“

Jirku to rozesměje. „Takže je tam docela veselo…“

„Tak jsem se přihlásil do diskuse, pozvali mě k řečnickému pultu. Stoupl jsem si tam a vytáhl noviny. Přečetl jsem zprávu, že prezident Emil Hácha navštívil po svém zvolení hrob T. G. Masaryka v Lánech, aby se tak přihlásil k tradicím první republiky. Pravičáci z toho byli trochu zblblí, protože Masaryka nenávidějí, ale mysleli si, že vůl jsem já, že jsem nepochopil tu Háchovu sehranou komedii. Tak jsem jim ještě připomněl manifest spisovatelů Věrni zůstaneme z května, který podepsalo 350 kulturních pracovníků ze všech politických směrů – třeba Jaroslav Kvapil, Josef Čapek, S. K. Neumann, Vítězslav Nezval. Řekl jsem, že svobodu je třeba bránit, ne se jí vzdávat.

No, a nakonec jsem navrhl, aby SPIK zakoupil z peněz spolku novou bustu T. G. Masaryka místo té, kterou pravicoví studenti zničili v budově filozofické fakulty… A že bychom si ji měli umístit na čestném místě v naší škole.“

„A co bylo pak?“ ptá se Jirka. „Přistoupili na to?“

„Co bylo potom? No samozřejmě vypukla strašná vřava, začali řvát bolševici a Židi ven! a další sprosťárny. Tak naše skupina začala zpívat Kde domov můj a pravičáci nás chtěli přehlušit svým bojovým chorálem Hej, Slované. No a jeden jejich funkcionář potom navrhl, aby se koupila busta ne Masarykovi, ale Karlu Kramářovi, což také bylo schváleno. Pak se vrhli na náš hlouček a v tom chaosu a vřavě utekli všichni akademičtí funkcionáři, děkan i profesoři.“

„No to teda byla paráda, to bych chtěl taky být u toho,“ závistivě to komentuje Jirka.

„No, nemysli si, moc sranda to nebyla. Vzápětí dorazil pedel, teda školní úředník, který na slavnostech v historickém úboru provází akademické funkcionáře a nese insignie vysoké školy. Toho za námi vyslal děkan s příkazem, ať se okamžitě dostavíme do budovy techniky na Karlově náměstí ke slavnostní imatrikulaci. A tam jsme pak seděli a poslouchali projev. Naši milí pravicoví kolegové se tam už zmohli jenom na to, že nás píchali špendlíky do zadku.“

Jirku to zaujalo, ve tváři má pobavený výraz. „Já se teda bavím, ale k smíchu to opravdu moc není. Ale snad ty protižidovské útoky jsou jenom móda, někteří se chtějí přizpůsobit. Ale republika pořád existuje, myslím, že to přežije. Napíšeš o tom, Franto?“

„A kam bych o tom mohl napsat? Promasarykovské a levicové noviny už nejsou, a v těch novinách, co tu zbyly, nic takového neotisknou… No nic, pořád povídám a vystydlo mi kafe a kus zákusku mám ještě na talířku.“