Obsah

- 1938 LEA

- 1942 HERMANN

- 1987 LEA

- 1937 HERMANN

- 1952 VINCENT

- 1962 MIRABELKA

- 1942 KURT

- 1938 HERMANN

- 1953 LEA

- 1953 VINCENT

- 1943 KURT

- 1962 LEA

- 1988 LEA

- 1954 LEA

- 1944 HERMANN

- 1963 MIRABELKA

- 1967 LEA

- 1992 LEA

- 1944 KURT

- 1944 LEA

- 1963 LEA

- 1963 KURT

- 1945 LEA

- 1968 LEA A VINCENT

- 1992 MIRABELKA

- 1947 LEA

- 1954 VINCENT

- 1967 VINCENT

- 1968 LEA

- 1992 Mirabelka

- 1992 LEA A MIRABELKA

- 1992 LEJLA

Copyright © Marek Epstein c/o DILIA, 2022

Cover © Eva Bartošová, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-8211-4

Věnováno Bonnie…

1938 LEA

První vzpomínka, kterou měla, byla na tlustou železnou jehlici s ohmatanou hlavičkou. Trčela z velkého klubka měkké zelené vlny. S úžasem cítila, jak studený kov uhýbá a kapituluje pod jejími prstíky a ochotně se formuje do nepravidelných vlnek, podobných máminým vlasům. Teprve pak se pokusila zasunout ji hluboko do nosu…

1942 HERMANN

Zíral na ni a měl hroznou chuť ji obejmout. Pihovatá holka proti němu se kývala ze strany na stranu, jak podvozek vlaku neochotně trhal bludiště výhybek na konci malého nádraží. Ani jednou za celou cestu se na něj nepodívala. Vypadala starší, ale věděl, že je jí sotva šest. Měla světlé divoce se vlnící kadeře svázané červenou šňůrkou za uši. Bavlněné šaty jí visely na ramenou jako neforemný pytel. Šaty její matky. První, které mu ve skříni padly do ruky.

Natáhl prsty, aby se dotkl světlých vlasů. Jak málo může člověku zachránit život. Holka byla rychlejší, než čekal. Prudce se zaklonila a zakousla do hřbetu ruky. Bolest ho donutila prudce trhnout. Zoubky projely kůží jako žiletky. Procedil mezi zuby výkřik. Druhá ruka automaticky popadla světlé vlasy a trhla hlavičkou dozadu. Napřáhl se. Zíral jí do otevřené pusy s dásněmi a jazykem rudými jeho krví. V tu chvíli pochopil, že zírá do pekla. Do místa, které jediné si zaslouží. Pustil ji. Holka ale zůstala nepřirozeně zakloněná. Musel se otočit k oknu.

Před očima měl Unkenberg, roztahanou vísku s kostelem na úpatí masivu Petigköpfl. Kopec s čepicí sněhu, který nakrátko mizel až na konci srpna. Teď v květnu by na něj vylezl leda se sněžnicemi. Cesta vedla z Unkenu. Bylo třeba vyrazit ještě za tmy, aby se člověk do večera vrátil domů. Nejprve po štěrkovce k Lachmannově vyhlídce, pak strouhou k salaším, a nakonec korytem potoka pod skály. Stále vzhůru jako po rozbombardovaném schodišti. Poslední úsek vyžadoval odvahu hraničící s hazardem. Výstup po rozpukané stěně se mohl stát snadno osudným. Trsy suché trávy nejednou nečekaně povolily. Nebýt okamžité reakce, poroučel by se člověk do černé propasti údolí. A nebylo by to poprvé. Za salašemi se nacházel oplocený kus země, kde se lesklo dvanáct mosazných destiček známých obětí Petigköpflu. V nedostupnosti vrcholu byla jeho síla a přitažlivost. Nikdy nepochopil, kdo a s jakou námahou nahoru vynesl ten ohromný železný kříž se scvrklým Kristem.

Mockrát se ve škole vymluvil na slabost, aby mohl sobotu strávit na vrcholu a neděli pak celou prospat. Stehna mu hořela bolestí. Nejraději chodil na vrchol o slunovratu. V čase, kdy se měnily živly. Po kamenech se valily proudy tající ledové vody a zbytky sněhu marně vzdorovaly fyzice. Lezl sám, ale občas ho přemluvil starší bratr Otto, aby ho vzal s sebou. Věděl, že z výletu mu v hlavě zůstane jen nekončící proud bratrových slov.

Otto neuměl mlčet. Nerozuměl horám ani přírodě. Byl o tři roky starší a zajímal se o muziku. Jeho snem bylo hrát první housle v salcburském orchestru. Bral nekonečné hodiny u starých profesorů, za kterými v týdnu dojížděl, a o nedělích všechny mučil stupnicemi a etudami. V létě si přivydělával na letních muzikách. Ve třicátém sedmém byl přijat jako náhradník houslové sekce ve vídeňské opeře. Do orchestru se ale nedostal. Podle Otty neprávem. Na protest vstoupil do armády. Nikdo tomu šílenému kroku nerozuměl. Otto, křehký a introvertní mladík, vyměnil ošoupané sako za holínky a pouzdro s pistolí. O rok později dokončil s vyznamenáním kurz na pruské vojenské akademii. V roce 1940 obdržel železný kříž za hrdinství při invazi do Polska a povýšili ho na obrlajtnanta. Půl roku nato zemřel na banální zánět v noze, který si přivodil na dovolené v Itálii.

Hermann cítil, jak mu srdce bije v krku. Dole pod ním zůstával celý svět. Zbytky závěje kolem kříže vytvářely dojem, že vyrůstá ze sněhu. Tím by se leccos vysvětlilo. Aspoň jemu. Posadil se na kámen, který před lety vlastnoručně opracoval dláty. Na nekonečnou chvilku byl pánem světa on.

1987 LEA

Ucítila, jak se otevřely dveře. Průvan jí objal kotníky. V nehybném srpnovém dusnu se cosi pohnulo. Dveře se otevíraly se železnou pravidelností každou půlhodinu. Uniformovaná postava v nich mlčky sledovala nekonečně dlouhou chodbu s prošlapaným linoleem. Dívala se skrz ni. Ignorovala její hmotu. Nával z dopoledních hodin dávno opadl. Okénka přepážek se zavírala. Z kanceláří se pozvolna trousili unavení úředníci, kterým skončila pracovní doba. Osoba v rámu dveří se rozhlédla a dveře lhostejně zavřela. Dnes naposledy. Bylo půl páté.

Lea se zvedla a zamířila ke schodišti. Výtahy nefungovaly. Okny bylo vidět rozestavěné sídliště, ve kterém už z velké části bydleli lidé. Sídliště Vlasta. Vlasta, hrdinka, bojující proti šovinistické přesile dějin. Možná první ženská, která se postavila pravidlům, co si chlapi vymysleli, aby se jim pohodlně žilo. Jenže tuhle Vlastu postavili chlapi kvůli chlapům. Ti první ze strachu před druhými. Narychlo zbouraná zástavba starých vršovických kasáren musela ustoupit betonovým králíkárnám pro stovky ušáků vyhnaných Rusy ze svých domovů v Milovicích a okolí. Silnější bratříček potřeboval vykolíkovat svůj rajón. Ochcat si rohy. Tam, kde se po staletí dědily statky a záhumenky, vyrostly jiné panelové domy. Carské. Nikomu nevadilo, že bez povolení, bez kanalizace, bez vědomí státu, který mlčky přikyvuje jako pomatenec v transu. Aby komedie o přátelství byla vskutku absurdní, jmenují se nové ulice sídliště Vlasty: Uzbecká, Taškentská, Turkmenská, Tádžická, Kazašská a Kirgizská. Aby bylo zřejmé, které národy nemají problém roztahovat se uprostřed Evropy. Všechny pak spojuje ta nejdelší. Uljanovská. Ulice, která propojuje celou Asii. Stejně jako Lenin slepil krví a zbytky rozbitých mozků státy, které o to nestály. Stačilo zvednout dostatečně velký šutr a praštit.

„Paní Frýdová?“

Otočila se. Myšlenky na sídliště za oknem zmizely v naději, že za ní stojí úředník z pasového oddělení. Stačil jen kratinký pohled, aby pochopila, že tenhle muž z pasového není. Zdálo se jí, že jeho tvář už někde zahlédla, nedokázala si ale vybavit kde.

„Rádi bychom s vámi mluvili.“

Množné číslo ji vždycky děsilo. Připomínalo jí Vince. Jeho obličej si v posledních měsících nedokázala vybavit. Často se o to pokoušela, ale zbyly jen detaily. Oči, nos, rty. Trápilo ji, že z jejich vztahu nemá ani jedinou fotku. Vincent odešel příliš rychle a nečekaně. Vzal si všechny vzpomínky s sebou. I ty její.

„Pojďte se mnou.“

Všimla si, že o tři patra výš se přes zábradlí schodiště naklání jiný muž a kouří. Věděla, že v horních patrech mají kanceláře straničtí funkcionáři a Státní bezpečnost. Šla poslušně, jako už tolikrát ve svém životě.

Kancelář byla až v nejvyšším poschodí. Pod víčky se jí motaly červené a fialové šmouhy. Bylo tu nesnesitelné horko. Muži cosi zahuhlali, snad svá jména a hodnosti. Dávno věděla, že na jejich jménech nezáleží. Nikdy nedostane možnost stěžovat si, že ji zatáhli do téhle zakouřené místnosti s minimem kyslíku. Proč si pamatovat jejich jména.

„Posaďte se.“

Pokusila se soustředit. Konečně se lépe rozhlédla. Jednoduchý stůl se zelenou umakartovou deskou, čtyři židle a psací stroj na menším stolku u zdi. Ne, tohle nebyla kancelář, byla to výslechová místnost. Pamatovala si je všechny. Ne snad podle míst a názvů měst. Pamatovala si ten chlad a sterilitu, jakou ty prostory vydechovaly na oběti sedící na špatné straně stolu. Občas ji napadlo, jestli i muži, kteří ji vyslýchají, vnímají tu absurdnost prostoru zřízeného k pouhému týrání lidí.

„Paní Frýdová, můžete nám to vysvětlit?“

Zadívala se na hubeného muže s brýlemi, kterému nemohlo být víc než třicet. Košili měl pečlivě vyžehlenou. Doma ho čeká žena. Děcka. Tam bude obyčejným tátou – jako ostatní.

„Zdržujete nás i sebe, Frýdová!“

Druhý muž byl starší. Vrásčitý. Hrubý. Mluvil zbytečně nahlas a sebevědomě. Prohlédla si ho ještě jednou a důkladněji. Ne, tenhle obličej neznala. Jen některé rysy měli všichni společné. Mohutné čelo s trochou zpocených vlasů. Husté obočí trčící nad štěrbinami hluboko zapadlých očí. Uvědomila si, že jen naivně obchází svůj starý strach. Neuteče mu. Tohle byl ksicht člověka, kterého nemá cenu prosit o slitování. Prototyp vyslýchajícího staré generace. Klidně se s ním mohla potkat před pětatřiceti lety. Mohl to být on, kdo jí vyrazil špičák a zlomil ukazováček.

Jenomže něco tu přece jen bylo jinak. Brýlatý mu položil ruku na rameno. Přátelsky, ale direktivně. Hlučný se odšoural za psací stroj. Vnímala vztek, který přemáhá. Nenávist nasměrovaná jinam než na ni. Na systém, který ho za všechno, co pro něj udělal, posadil stranou ke zdi. Znovu zavládlo nekonečné ticho. Brýlatý si zapálil a upravil neposedný límec košile, jako by na tom záleželo. Nabídl jí cigaretu. Odmítla.

„Nic jsem neudělala…,“ řekla to tiše, ale pevně. Kolikrát už tuhle větu v životě vyslovila. A vždycky zbytečně.

„Nikdo neřekl, že jste něco udělala.“

Zadíval se kamsi za ni. Psací stroj nesmyslně cvakal. Mlčeli a starý urputně psal. Co asi? Že časy se změnily? Že už není možné vyslýchaného svléknout a nechat potupně stát, dokud se nepomočí. Sledovala unaveného muže v nažehlené košili před sebou a pomalu jí to docházelo. Čas krve a kostí nahradil čas vyčkávání. Tohle byl úředník nové doby. Otrok systému opírajícího se o jistotu věčnosti. Nemusel se unavovat fackováním, stačilo ukázat z okna. Taškentská, Uzbecká, Uljanovská. Nebylo třeba zvedat kameny a vytloukat morek z kostí. Doba kamenná skončila v srpnu ’68. Teď byl konečně klid.

„Z pasového oddělení jsme dostali zprávu, že jste si už zase zažádala o vydání devizového příslibu, výjezdní doložky a cestovního pasu.“

Usmál se na ni. Vlastně to byl docela hezký muž.

„To není zakázané…“

„Kam tak moc chcete jet?“

Sledovala špičky svých odřených bot.

„Víte to už líp než já.“

„Můžete to přece jen pojmenovat?“

Vždycky to chtěli slyšet znovu. Snad věřili, že se prořekne, že místo banálního důvodu vysloví něco fatálního. Že se přizná ke spřádání plánů na kontrarevoluci. Vlastizradu. K držení atomové bomby a k touze odpálit ji.

„Chtěla bych navštívit dceru…“

„Chtěla byste zůstat v NSR?“

„Chtěla bych navštívit svoji dceru.“

Čekala, že slovní přestřelka bude pokračovat, ale brýlatý nečekaně změnil směr.

„Proč jste ji opustila? To přece není normální, že matka opustí dítě?“

Slunce se pohnulo na každodenní pouti ke smrti a teď se ostrým paprskem zakouslo do špinavého okna místnosti. Spalovalo jí tvář a zaplavovalo nesnesitelným horkem. Měla žízeň. Konečně k němu zvedla pohled.

„Vy přece víte, že jsem ji neopustila. Víte to…“

Uhnul. Tady byla Lea silná. Nejsilnější. Jako každá matka.

„Chcete zůstat v NSR?“

„Chci navštívit svoji dceru…“

Sledovala paprsek slunce, jak se sune po papírech na stole směrem k brýlatému. Toužila, aby ho už také konečně zasáhl. Aby se mu opřel do hrudi a pak i do očí silou, s jakou jí spaloval záda a týl.

„Můžete, prosím, otevřít okno?“

Nepohnul se. Pomalu šlukoval a vyčerpaně vydechoval. Vlasy jí hořely. Vnitřnosti jí hořely. Jak mohla být tak naivní. Slunce se zastavilo na hraně šanonu. Kolikrát museli pohnout stolem, než našli tuhle přesnou rovnováhu mezi utrpením a pohodlím. Tvář muže proti ní byla unavená, ale naprosto lhostejná. Zatoužila po tom, aby se chlap od psacího stroje zvedl a strhl ji ze židle. Jeden dva kopy do žeber a byl by konec. Otočila se směrem ke starému.

„Máte děti?“

Psací stroj se odmlčel. Její otázka nestála za zaznamenání. Slinami promočený filtr se zapíchl do popelníku z tlustého skla a zůstal trčet mezi ostatními jako další bezejmenný náhrobek.

„Popište mi váš vztah k současné neonacistické scéně v NSR.“

Psací stroj souhlasně zaduněl. Muž v brýlích se na ni dychtivě zadíval. Sluneční paprsek postoupil za hranu okenního rámu. Ulevilo se jí…

1937 HERMANN

Stál po kolena v tajícím sněhu Petigköpflu. Nohy mu mrzly, ale nevnímal je. Slyšel šelest vody spěchající mezi kameny. Dychtivě zíral na titěrný svět hluboko v údolí. Včera složil maturitu. Až sejde dolů, bude někým jiným. Byla to vůle země, která mu ležela u nohou. Jeho země.

Přijímací řízení na přírodovědu složil na výbornou. Bude první, kdo v jejich rodině vysokou školu dokončí. Ne jako Otto. Kytky ho bavily od dětství. Stejně jako otce a dědu, kterého znal jen z vyprávění. Býval jedním z mnoha zahradníků na Hofburgu. Staral se o nekonečné pásy růží lemující cesty mezi křídly paláců. Zemřel na zápal plic. Hermann ho znal jen z omamných vůní jeho herbářů.

Otec vzdal lesnictví, když přivedl matku do jiného stavu, a nastoupil k vídeňským císařským lesům jako pomocník revírního. Po šesti letech dostal výuční list a vlastní revír. Sbalil rodinu a opustil pohodlí hlavního města monarchie. Nikdy se matky nezeptal, jestli se jako kadeřnice uživí na úpatí dvoutisícového kopce kdesi v hlubokém údolí Alp. Ze dne na den z ní udělal ženskou v domácnosti, co se stará o plození dětí a dojení koz. Selku. Posluhovačku. Objekt, kterému se matka na Wohlstrasse tak často se svými klientkami vysmívala.

Pamatoval si tu změnu. Matka takřka přes noc přestala mluvit. Potopila se někam hluboko do svých vzpomínek, kde voněla brilantina a voda po holení. Hermann otci nikdy nezapomněl, že mu ukradl maminku, kterou znal. Místo ní jim podstrčil zamračenou, hnojem čpící a utahanou ženu s mozolnatou tvrdou dlaní. I otec zatrpkl, když pochopil, jak daleko je jeho alpský sen od reality. Snad proto, když se po anšlusu roztrhl pytel s nábory do armády, bratr neváhal. Hermann byl jediný, kdo byl v horách šťastný.

Otec Ottu všemožně podporoval. Prodali stádo koz a zaplatili mu důstojnickou školu v Berlíně. Zdálo se, že dějiny budou vojákům Třetí říše nakloněné. Rakouská armáda dostala ztracený císařský lesk. Hrdé tváře mladých mužů pochodovaly napříč Alpami. Jako prameny horských řek sbíraly sílu v těch nejzapadlejších údolích, mohutněly a rostly do rot a pluků. Vůdce je náš a my jsme s Vůdcem!

Hermann bratra celý život doháněl. Nejprve toužil jen se ho dotknout, přeprat ho, dokonce se začal učit na housle. Všechno marně. Otto byl vždycky o krok před ním. I teď, když se stal vojákem. Hermanna sžírala žárlivost. Toužil matce dokázat, že není třeba sklonit hlavu a slepě poslouchat. On se nedá odvléct.

Ještě půl roku po tom, co se přestěhovali z Vídně, chodil k rodičům do ložnice, klečel u matčina polštáře a šeptal jí do ucha, aby s ním utekla zpátky. Musela ho slyšet, ale nikdy oči neotevřela. Pak to vzdal, jako to vzdala ona.

1942 HERMANN

Holka skoro pořád brečela. Z Tachova do Lesné se svezli náklaďákem jedoucím pro piliny. Zbylých deset kilometrů museli po svých. Vzpomínal, kdy tudy šel naposledy. Snad před šesti lety. Muselo to být ještě na střední škole. Tetička a strýc z matčiny strany byli mladší než jeho rodiče. Osud jim nedopřál děti a teta Trudy kvůli tomu hodně zahořkla. Přestali k nim jezdit na podzimní vídeňské poutě. Trudy nesnesla pohled na sestru, která podle ní nezaslouženě vychovávala dva syny. Těžko skrývala závist.

Už to, že se vdala za sudeťáka a odstěhovala se do malinkaté vísky uprostřed nekonečných luk Českého lesa, pro ni byla prohra. Toužila po životě ve městě. Po zábavě, divadlech a kavárnách. Teprve když se sestra s rodinou nedobrovolně přestěhovala mezi alpské velikány, když zhrubla a nečekaně rychle zestárla, pak se Trudy náhle objevila, aby navázala přetrhaná rodinná pouta. Honosné sáně, kožichy a velké kameninové hrnce se sádlem a medem. Bohatí sedláci ze Sudet vtrhli do jejich malé lesovny na úpatí Petigköpflu. Trudy přijížděla každé Vánoce, když grunt odpočíval, a pila matce krev svojí hranou laskavostí. Od začátku války o ní neslyšel. Vzpomněl si až před třemi dny. Náhodou.

Náklaďák stál dole před branou kasáren. Měl službu, i když ho od příjezdu do Prahy vlastně nikdo neúkoloval. Výsada veteránů z východu. Ubikace v Ruzyni byly daleko od centrály tajné policie v Petschkově paláci. Pořádek a disciplínu tu suplovala únava. Křídlo, kde spal, obývali většinou navrátilci z ruské fronty. Vraky lidí, netušící, jestli se mají radovat nebo zoufat nad tím, že ještě žijí. Často měl dojem, že oči ostatních zírají skrz něj. Naplňovala ho nesnesitelná lhostejnost ke všemu a ke všem.

Ráno se nedokázal donutit vstát. Zůstával v posteli i několik dní. Posílali k němu felčara, který dobře věděl, že jeho problém není v těle, ale uvnitř. V hlavě, která mohla nevidět, ale nedokázala zapomenout. Podobných těl bez duše viděl za poslední rok nespočet.

Dneska ráno ale vstal. Musel ji vidět. Dojel na ústřednu a dal se odvést k celám. Odsunul kryt špehýrky. Bylo to už skoro deset dní, co přitáhl tu malou žábu do baráku. Nikdo z gestapa si jí moc nevšímal. Seděla zavřená se ženskými v druhém suterénu a od rána do večera bulela. I teď. Čekalo se na to, jak rozhodne soud.

Několikrát vedl její matku na výslech. Měla rozbitý obličej a zlomená předloktí. Pokusil se jí říct, že holka je v pořádku, ale nevnímala ho. Znal ten stav. Apatii, do které vás uvrhne nekončící opakovaná bolest. On ji zažil. Ti idioti nahoře se o tom museli stále dokola přesvědčovat. Člověk v tomhle stavu už neřekne nic. Nebo cokoliv.

Při výcviku jim tvrdili, že lidská podstata nikdy nezatouží po smrti. Že bude do posledního dechu bojovat o život. Ale nebyla to pravda. Existovala míra bolesti, po které se smrt už jeví jako naděje. Ona ji překročila. Rozhodl se, že to skončí. Jen nevěděl proč. Snad kvůli holce. Snad proto, že mohl. Uměl to rychle, aby nic necítila. Dneska. Nikdo se nebude ptát. Chtěla utéct, zasloužila si kulku do zátylku. Má lebku na čepici a satana v těle. Může cokoliv. O to víc ho překvapilo, když ji ráno uviděl sedět v náklaďáku. Možná jen svým rozhodnutím popostrčil osud.

Měl jet v druhém voze, ale vyměnili si místo. Znali se z fronty. Hermann se opíral o pušku mezi stehny a sledoval bledé tváře odsouzenců. Mezi nimi i tři ženské. V náklaďáku bylo naprosté ticho. Nikdo nekřičel, neprotestoval. Všechno už bylo rozhodnuté. Vyčerpané. Celý svět je utahaný touhle nekonečnou válkou. V ulicích visela dubnová mlha. Pohnuli se. Průjezd městem proběhl hladce a bez problémů. Jako kterýkoliv jiný den. Motory sténaly, jak se šplhaly zákrutem od řeky nahoru do Kobylis. Projeli branou prolomenou do valu střelnice. Už na ně čekali. Chlapi v uniformách a nepromokavých pláštích. Někteří se třásli zimou. Možná vzrušením. Klubko postav se seběhlo k zadku náklaďáku jako vosy. Začalo hustě pršet. Kapky syčely na plechu rozpálených kapot.

Stáhli odsouzené z korby. Ti v druhém voze zůstali sedět na lavicích. Nikdo k nim už nepromluvil. Vše se dělo v podivném nesnesitelném tichu. Mlha se deštěm kašovitě zahustila. Chlapi se hádali, jak daleko má stát popravčí četa, když je hovno vidět. Nakonec zkrátili vzdálenost na polovinu. To znamenalo vidět oběti do tváře. Pytle dávno došly, a tak se teď narychlo sháněli po okolních krámech.

Účast v popravčí četě opakovaně odmítl. Byla to neslýchaná drzost, za kterou hrozil vojenský soud. Ale jeho chránila minulost. Lebka na čepici. Železné kříže první a druhé třídy, co se mu houpaly na krku a uniformě, byly nasáklé krví. Vojáky SS často nahrazovali členové gestapa nebo, stejně jako dneska, hrstka kolaborantů, toužících si vystřelit na člověka. Odměna těm, co byli ochotní udávat. Zabíjení nesmírně vysiluje, to on věděl nejlíp. Německo nikdo neporazí silou, padne vysílením, neschopné dál podřezávat krky.

Seděla proti němu. Měla prázdný pohled. Šok, vysílení a bolest dokázaly to co morfium. Z člověka se stal jen pytel hoven. Motory naskočily a řidiči je vytočili na maximum. Do prostoru se valil černý štiplavý dým. Na Ukrajině měli auta, která dokázala udusit třicet lidí během dvaceti minut. Zhluboka se nadechl kouře. Slzy se mu natlačily do očí. Rozkašlal se. Ne. Tak snadno se nevyhrává.

Snaha motorů zamaskovat staccato výstřelů působila skoro komicky. Lidé v nedalekých domech věděli stejně dobře jako celá tahle země, co se tu děje. Po salvě se rozhostilo ticho. Čekal. Za okamžik se prostorem rozlehl nesnesitelný řev. Někdo z těch hrdinů tam venku minul nebo se podělal a střelil odsouzeného třeba jen do nohy. Do břicha. Do rozkroku. Taková rána způsobila popravovanému nesnesitelnou bolest, která ho ještě na okamžik vyrvala z říše mrtvých. Velitel nadával. Hádali se, čí to byla rána. Kdo minul nebo nedokáže střelit smradlavou českou svini? Za okamžik zazněl další výstřel a jekot ustal stejně rychle, jako před okamžikem rozerval ticho.

Vytáhli odsouzené z druhého náklaďáku. Schválně se postavil vedle matky copaté holky. Popadl ji pod paží a cítil její váhu. Byla zpocená, neschopná stát na nohou. Naklonil se k ní a pošeptal jí do ucha jméno její dcery. To ji na okamžik přivedlo k vědomí. Zvedla k němu pohled, ve kterém byla jen nesnesitelná nenávist. Ještě jednou se k ní sklonil a vyslovil to, co od rána nedokázal vypudit z hlavy. Holku odveze. Kdyby se ho zeptala proč, nevěděl by.

Odstrčil chlapa v kožené bundě, který se proti ženě postavil s napřaženým revolverem. Znal ho od vidění. Často se hlásil do čet popravujících ženské. Loajální úředníček se stranickým odznakem v klopě. Muž se ublíženě otočil k veliteli čety. Hermann mlčky stáhl pušku z ramene a nabil. Chlapi se hádali. Velitel pak postavil muže k civilovi s puškou, aby stříleli společně. Náklaďáky zaduněly. Věděl naprosto přesně, že nemine. Pálil, jak ho v SS naučili. Rychle. Hruď a čelo. Žena byla mrtvá hned po prvním výstřelu. Přesto si ten druhý neodpustil.

Posadil se pod strom. Dal holce pít z polní láhve. Pila dlouho a hltavě. Jako by všechnu vodu v sobě proměnila na slzy. Zkusil na ni mluvit, ale jen na něj tupě zírala. Nerozumí mu. Nebo se s ním nechce bavit. Ani jedno jí nemohl vyčítat. Opřel se o strom a v puse skousl stuhu od železného kříže. Pentle byla cítit kouřem a chutnala po starých slinách. Ta chuť ho uklidňovala víc než cigareta. Pomalu posouval látku mezi zuby, dokud se mu do koutku nezaryl ostrý kovový konec kříže. Vzpomněl si, že ráno v kasárnách sebral několik krajíců chleba. Sáhl do kabátu a jeden nabídl holce. Nejistě po něm sáhla.

„Teta je stará megera.“

Dál na ni mluvil a ona ho neposlouchala.

„… ale Kurt je chlap, co si zaslouží nějakou radost. Uvidíš, že se to dá přežít. Občas přijedu, a když budeš zlobit, tak tě zastřelím…“

Holka zvedla hlavu. Možná znala některá slova. Proč to vlastně řekl? Protože je toho schopen? Nebyl si jistý.

Hýkavě se rozesmál. Vstal.

„Za chvíli je tma.“

Za další půlhodinu je les propustil na kraji Staré Knížecí Huti. Vsí prošli rychle. Nikdo je nezastavil. Pár ženských zavolalo na děti, aby běžely rychle domů. Temná moc lebky na Hermannově čepici se s přibývajícím šerem zvětšovala. Uvažoval, proč si v kasárnách prostě nevzal motorku se sajdkárou. Dávno by byl zpátky v Praze. Možná proto, že se nechtěl tak rychle vracet.

Veliteli nahlásil, že děcku našel árijskou rodinu s bezpečně německou krví. Nepřítele je nutné předělat! Přestavět od potěru! Stál před nadřízeným a řval na něj ta prázdná slova s vědomím toho, jak idiotsky zní. Velitel brunátněl vzteky. Lezlo mu krkem, jak na něj tenhle usmrkanec řve, jak se naparuje, protože povraždil víc lidí než všichni na místním velitelství gestapa dohromady.

„Co vlastně chcete, rotný?“

„Odvést tu malou čubku, aby z ní vychovali árijskou ženskou, co bude Říši rodit čistý neposkvrněný děcka!“

Neposkvrněné! Panebože, kde se mu jen v hlavě vzalo tohle slovo. Snad ho zaslechl v kostele, když chodili s mámou o Vánocích do Svatého Štěpána na největší betlém ve Vídni.

„Kdo jsou ty lidi?“

Stručně nadiktoval nacionále příbuzných i svůj vztah ke strýci a tetě. Zaručil se, že Kurt Laube je ve straně a teta po ničem jiném netouží.

Byla to blbost, i když u Trudy si tak jistý nebyl. Strejda byl sedlák. Nic víc, nic míň. Politika ho nikdy nezajímala. Miloval svoje koně, ovce a louky. Když měl bratr v Unkenu pohřeb s poctami místní SA, přijela jen Trudy.

Velitel položil dlaně na spis a zavrtěl zamítavě hlavou. Přece jen to zkusil.

„Holka je moc stará, pošleme ji do Terezína.“

„Je blonďatá. Její děda byl Němec. Z Mnichova.“

I to si vymyslel, ale bylo mu to jedno. Klidně ho přesvědčí, že její matku před pěti lety ošukal sám Hitler. Věděl, že velitel po tom pátrat nebude. Hermann ho jen zdržoval. Iritoval. Přešlápl z nohy na nohu a válečné kříže o sebe křísly, jako když se natahuje závěr Walthera. Velitel k němu zvedl pohled. Každý při tom zvuku zvedl pohled. Fungoval jako ocas chřestýše. Nadřízený těžce vzdychl a do složky před sebou vlepil polibek razítka s orlicí.

„O tý holce nechci už nikdy slyšet.“

Mohli jít z Hutě rovnou přes les do Jedliny. Statek strýce a tety Laubových stál trochu stranou vsi, což v krajině, plné rašelinových luk a polí, nebyla vzácnost. Některé usedlosti patřily do dvou vesnic zároveň a majitel si vybíral obecní příslušnost, jak se mu zrovna hodilo. Nebo jak mu poručili. Eichenhoff stál na pahorku mezi Starou Hutí, Jedlinou a Zadním Zahájím. Byl to praktický a jednoduchý shluk tří stavení uspořádaných do trojúhelníku s mohutnými dvoukřídlovými vraty, která dvůr v jednom z cípů uzavírala. Všechno důležité se odehrávalo na udusaném placu mezi staveními. Rodily se tu generace dětí stejně samozřejmě, jako se tu kydal hnůj. Obce kolem se teď pochopitelně jmenovaly německy. Když sem s bratrem jezdili jako děti, byly všechny cedule v češtině. Jazyk tu nikdy nehrál důležitou roli. Hlavní je půda.

Hermann pociťoval neskutečnou žízeň. Vodu z polní láhve už dávno vypili. Jazyk se mu lepil na patro, jako by celé dny nepil. Co ho ale hnalo do domu číslo popisné jedenáct, byla vzpomínka. Tady v Přední Jedlině, dneska Waldheimu, se poprvé opil. Správně by měl říct ožral. Ano, ožral se jako prase, a to za asistence strýce Kurta. V té době byl jejich vztah víc než kamarádský. Hermann vnímal Kurta jako svého druhého otce. Ten první ho vychovával slovem a klackem. Kurt mu šel ve všem příkladem. I v pití.

Bylo to nezvykle suché a horké léto. Slavil šestnácté narozeniny, nebo aspoň Kurt slavil jeho šestnácté narozeniny. Taky třinácté, čtrnácté a všechny ostatní, kdy vynechal letní návštěvu Laubových. Strýc mu slíbil, že když sám do neděle sveze všechno seno, co s Trudy nasušili na loukách kolem Stoupy, oslaví s ním jeho narozeniny ve Waldheimu. Jako to udělal před lety s Ottou. Věděl, jak na mladé ctižádostivé ego. Hermann toužil napít se piva jako dospělý. Být konečně mužem, kterého bere svět vážně.

Honil koně jako o život, až se Trudy zlobila a nadávala oběma, že zvířata uštve. Ale stihl to. Poslední fůra byla na půdě dlouho před západem slunce. Večer ho strýc vzal slavnostně do Předního Zahájí, kde v čísle popisném 11 byla hospoda na samotné zemské hranici. Stála tu prý už tři sta let! Uprostřed lokálu trčel z podlahy hraniční kámen. Host si mohl vybrat, jestli chce pít v Německu nebo v Čechách. A to nebylo všechno. I šenk stál tak, že dvě pípy, na každé straně jedna, točily piva buď bavorská, nebo tachovská. Všechna stejně teplá. Tenkrát mu to ale nevadilo. Hned první tuplák mu po celodenní dřině stoupl do hlavy. Usnul s hlavou bolestivě vyvrácenou za opěradlo židle. Probral se až kolem půlnoci. Místo cesty domů ho Kurt začal nalévat režnou a anýzovkou. Ještě dlouho nemohl vystát tu peprnou chuť. Až v Polsku se znovu tak bolestivě opil. A pak znovu a znovu každý den. Vodkou. To aby nemusel myslet.

1952 VINCENT

Píchalo ho v boku. Tupě a intenzivně. Bolest se mu vracela posledních několik týdnů. Objevovala se nečekaně a neplánovaně, stejně jako bez příčiny mizela. I přesto Vincent nedokázal od dívky odvrátit pohled. Maturitní ročník převzal po kolegyni Koubové, která nečekaně onemocněla a odjela na dlouhý pobyt do lázní. Alespoň tak zněla verze, kterou měl sdělit studentům. Skutečnost byla daleko prostší.

V létě padesát jedna navštívila Koubová sestru na jižním Slovensku. Oficiálně se utopila při koupání v Dunaji. To byla verze pro učitelský sbor. Tělo se nikdy nenašlo. Šuškalo se, že se zapletla s převaděčem, který ji přes ruský sektor protáhl kolem Vídně do britské nebo americké zóny. Koubová pro školu přestala existovat. Nikdy nebyla. Ředitel ji nechal vymazat ze školních nástěnek i třídnic předešlých ročníků. Vinc nechtěl uvěřit, že je to možné, ale kolegové na jeho dotazy jen rozpačitě zvedali ramena. Nevzpomínali si na žádnou Koubovou.

Ve třídě to zahučelo překvapením. Test byl těžší než látka, kterou probírali. Věděl to i on. Zajímalo ho, kdo se ozve. A jestli vůbec někdo. Chtěl je trochu poznat a v úzkých nejlépe zjistíte, kdo je hrdina a kdo se radši schová. Spolknou tiše nespravedlnost a pak se budou na záchodcích chechtat nad jeho ubohým sadismem?

Měl dojem, že mu holka čte myšlenky. Na okamžik přestal myslet na bolest v boku. Dívka v předposlední lavici ho dokonale mátla. Učil pátým rokem. Byl zvyklý, že holky si občas něco dovolí a že si občas dovolí i učitel, když má slabou chvilku. Mručení sláblo. Děcka se pokoušela s tou trochou logiky a fantazie spočítat, na co nemohla stačit. Úlohu si ráno opsal ze skript Vysokého učení. Jen Leontýna Frýdová dál okusovala tužku a upřeně ho pozorovala. Zdálo se mu, že testu nevěnuje žádnou pozornost. Opatrně si poposedl. Palčivá bolest v boku pomalu odeznívala. Přemýšlel, jestli by ho mohl trápit žlučník. Ve třiceti letech.

Neozval se nikdo. Testy vybral se zvoněním a zklamaně vyrazil ke schodišti. Stačilo pět let. Jedna jediná maturitní generace a odvaha studentů protestovat zmizela stejně lehce jako Koubová. Nenávratně.

V pětatřicátém, kdy maturoval on, by se s profesorem klidně poprali. Ne že by si ho nevážili, naopak, protože by to po nich vyžadoval. Profesor Kácel. Sokol každým dechem. Hrdina bojů o Samaru.

„Srabi nemají právo na vzdělání,“ tak začínaly jeho přednášky. Učil český jazyk a dějepravu. Miloval historii a uměl ji zprostředkovat a oplodnit kontextem. Možná jen dík němu vystudoval univerzitu a rozhodl se také učit.

Profesor Kácel, co miloval stejně plamenně, jako nenáviděl. Často jim vyprávěl, jak se serval s Haškem, kterého upřímně nenáviděl. Za to, že lezl Sovětům do řitě, za to, že z českého člověka udělal imbecila, kterého berou na milost ne pro jeho odvahu, ale pro blbost. A nejvíc ho nenáviděl za to, že leccos, co napsal, byla pravda. Kácel byl jeden z prvních popravených ve třicátém devátém. Ani by se nedivil, kdyby při tom křičel na své katy, že srabi nezaslouží vzdělání.

„Vy jste byl voják, pane profesore?“

Otočil se. Uvědomil si, že dívka sleduje jeho prsty trhající matematické testy. Zároveň mu přejel po zádech jemný závan obavy. Neoslovila ho titulem – soudruhu.

„Potřebujete něco, Frýdová?“

Holka se na něj dívala stejně upřeně jako během hodin. Byl z ní nervózní a nevěděl proč.

„Vojáci přísahají, že budou mluvit pravdu, ne?“

Vnímal jemný přízvuk. Nepatrný, skoro neslyšitelný, ale pro člověka, který sám strávil roky v zahraničí, zřetelný. Možná Polka? Slovenka?

„Přísahá se u soudu. Voják slibuje…“

„Komu?“

Ten rozhovor ho začínal rozčilovat. Neměl nad ním kontrolu. Znovu se ozvala palčivá bolest v podbřišku. Zvýšil hlas. Potřeboval si sednout.

„Nemáte už další hodinu?“

„Tu látku jsme nikdy nebrali a vy to víte…“

Její pohled ztvrdl. Zorničky se prudce zúžily. Snad to byla právě ta nečekaná proměna, která ovlivnila běh jeho dalšího života. Teď na něj už nekoukala naivní septimánka, ale odhodlaná ženská nachystaná skočit a prát se. Jako se pral Kácel s Haškem pro mrzačení národa.

„Látku jsme nebrali, ale příklady se daly odvodit z toho, co už znáte.“

Měl pocit, že v jejích očích zahlédl zklamání a pak pohrdání. Někde uvnitř ho to zamrzelo, ale přičítal to ješitnosti.

„To od vás nebylo fér.“

Otočila se a zamířila chodbou ke schodišti. Znovu nepoužila oslovení soudruhu, které bylo už dva roky povinné.

Překvapilo ho, že prší. Obyčejně měl o počasí dokonalý přehled, stejně jako o síle větru a času, kdy vychází a zapadá slunce. Byla to nutnost. Často znamenala život nebo smrt. Zvedl pohled. Nebe bylo dramaticky šedivé. Znal tu barvu dokonale. Věděl, že nejdřív nastoupí jemné mrholení, které se mění s hustotou chuchvalců na intenzivní déšť uvnitř mraků. Vzduch tu rychle a nepředvídatelně měnil vlhkost a trhal křídly. Někdy bylo možné v neproniknutelném kumulu proletět celé desítky kilometrů, jako když bloudíte v naprosté tmě bezhvězdné noci. Dokonale ukrytí před okem pozorovatele na zemi. S pocitem, že vás nevidí ani sám Pánbůh. Jediné, co tu fungovalo, byl výškoměr a kompas. Neměl mraky rád. Vždy spěchal, aby se dostal nad ně. Byl ochoten riskovat sestřelení i kyslíkový šok. Všechno mu přišlo lepší než slepota.

Ještě jednou zaváhal, jestli se neotočit a nevrátit do teplé kuchyně k rozečtené knize. Nakonec vyběhl po schodech mezi domy na rušnou ulici. Zahlédl tramvaj blížící se ke křižovatce. Zrychlil a naskočil do otevřených dveří, ač studentům mnohokrát kázal, že nastupovat za jízdy je krajně nebezpečné. Jen v jejich ulici žily dva exemplární případy, kterým tramvaj přejela končetiny. Blbne kvůli holce, kterou ani nezná. Nemůže s jistotou říct, jestli se mu líbí. A přece ji nedokáže poslat k čertu. S poslední sebekárnou myšlenkou se musel usmát. Frýdová. Ty mrcho jedna. Přitahuješ mě, protože jako jediná vzdoruješ. Už věděl, že on není obětí problémů, ale že nástrahy přitahují jeho. Fascinují. Z roje si vždycky vybral toho nejrychlejšího, se kterým bude třeba změřit síly. Pustit se za srabem, co otáčí po první dávce, a rozstřílet mu záď ho nevzrušovalo.

Přestalo pršet. Doběhl ji skoro až po patnácti minutách. Byl udýchaný a holka se na něj zubila, jako by tu čekala, a ne s ním závodila. Celou tuhle taškařici měl zastavit hned, jak za ním Frýdová přišla, že se chce přihlásit na běh Rudého práva. Holky byly tři. Slyšely, že cvičí v Sokole. Nebyla to pravda. Poslední dva roky trénoval jen pár kluků od nich z baráku čutání do meruny. Sokol se třásl ve svém nejistém hnízdě na usychajícím stromě svobody. Kdo příliš vystrkoval drápy, byl pro jistotu zbaven členství. Mrzelo ho to. Ti, kterým tolik let věřil, buď zemřeli, zmizeli, nebo odešli po únorovém převratu do zahraničí. Ve vedení se objevily nové tváře. Neznal je, alespoň ne ze žíněnek a oválů.

I jemu se v padesátém ozvali kamarádi z Británie, jestli nechce přijet. S občanstvím by nebyl problém a práce by se našla jak pro učitele fyziky, tak pro zkušeného stíhače. Jenže on nemohl. Nemohl tu nechat mámu samotnou. Stačilo, že táta zemřel na barikádě. Hloupě a zbytečně. I on byl sokol. A sokol hájí své území i za cenu života.

Otec zemřel poslední den války. Několik samozvaných velitelů rozhodlo přehradit ulice z náměstí, kam se stáhlo asi pět německých Tigrů plných oficírů. Němci slibovali, že jen projedou a potáhnou na Beroun a pak dál na západ. Jeden z nich dokonce vylezl k nim na barikádu. Inteligentní chlapík s brýlemi a hodností majora. Nabídl jim cigarety a mluvil lámanou ruštinou. Chtěli se dostat k Američanům. Nebyli ani zdaleka tak agresivní, jak si obránci po pěti letech okupace přáli. Oficír měl zaprášenou uniformu a těžká víčka. Zdálo se, že každou chvíli usne. Nesnesitelně páchl naftou. Cigarety si vzali. Jestli jim neumožní průjezd, projedou násilím. Neopakoval to, nezvyšoval hlas. Usmál se. Všichni věděli, že to Němci udělají. Slezl dolů a posadil se na tank. Čekali.

Otec hlasoval pro nechat Tigry projet. Američani to s nimi vyřídí. Ale muž, který se prohlásil velitelem barikády, rozdělil pancéřové pěsti a rozhodl, že tanky slavně zneškodní. Bylo jich dvanáct obránců a měli sedm německých pancéřových pěstí se stometrovým dostřelem a jednu třicítku. To jim bohatě postačí. Když oficíři pochopili, že chlapi na hromadách kamení neustoupí, klidně zahodili nedopalky a zmizeli pod pancířem. Couvli a seřadily Tigry v bezpečné vzdálenosti, kde jim obránci nemohli uškodit. Ulicí se ozvalo zlověstné skřípění palebných věží. Pak barikádu svorně rozstříleli. Domy po stranách se klepaly hrůzou a potily sklo. Osm z dvanácti obránců střelbu nepřežilo. Dva přišli o ruce a nohy a jeden uhořel, když se pokusil odpálit protitankovou střelu z bočního vchodu. Jeho otce našli ležet hrudí na veliteli. Tak vznikla legenda, že chtěl vlastním tělem velícího barikády zachránit. Dodnes tam mají mosaznou tabulku, kde se otec vyjímá na prvním místě vyvedený písmeny o polovinu většími než ostatní.

Táta byl projektant mostů. Nikdy neriskoval a všechno dopředu dvakrát vynásobil. Byl posedlý bezpečností. Na přechodu se vždy zastavil. Vypínal na noc plyn i vodu a v bouřce uléhal na zem nedbaje na oděv. Miloval pravidla. I vlastní smrtí nevědomky rodinu zajistil. Díky jeho jménu na pietní tabulce, u které se každý rok scházejí pamětníci a slzí pionýři, se stal učitelem na gymnáziu, i když žádal o práci vysokoškolského profesora. Díky kousku plechu matka bere vdovský důchod za hrdinu pražského povstání a bydlí v prostorném bytě na Letné. Táta se musí smát, jestli z věčnosti shlíží na to, co způsobil jeho pád na velitele, kterému v okamžik jejich společné smrti křičel do tváře, že je naprostý idiot.

V poslední době ale cítil, že obloha nad mosazným plechem se zatahuje. Jako by moc legendy umdlévala s množstvím plevele na válečných hrobech. Dvakrát už byl předvedený do Bartolomějské ulice, kde se ho v přátelském duchu vyptávali na jeho službu u RAF. Na kamarády a známé v Británii. Chtěli slyšet podrobnosti, adresy, telefonní čísla. Bezpečnost prý dostala za úkol zdokumentovat pro armádu bývalé piloty pro případný válečný konflikt. Taková pitomost. Nebyl naivní. Věděl, že většina jeho kolegů za poslední tři roky zmizela. Někteří tak rychle, že ani nejbližší rodina nevěděla, kde jsou. Možná měl odejít, dokud to šlo. Máma by mu to odpustila. Občas zatoužil po tom sedět zase nahoře v kokpitu a nemuset se složitě rozhodovat. Ten s hákovým křížem pod ním je špatně a doletět zpátky na letiště je dobře. Jenomže obloha teď byla čistá. Jen nevěděl, kterým směrem letět.

Frýdová se spolužačkami trénovaly od půlky září. Bylo mu jasné, že kamarádky do toho šly jen ze zvědavosti nebo proto, že je Frýdová přesvědčila. Poslední týdny se scházeli už jen spolu. Omluvy kolegyň se vytratily stejně tiše jako ony samy. Čekala na něj každou středu a pátek v půl čtvrté u brány výstaviště. Několikrát se jí snažil naznačit, že v Sokolu trénoval prostná a později na kruzích. Běhání vlastně nesnáší, proč jí to už dávno nepověděl. Vůbec měl pocit, že ho tahle holka nutí dělat věci, o které nestojí.

Od smrti své ženy neměl delší známost. Pár uvzdychaných přešlapů. Dlouho si byl jistý, že už nenajde nikoho tak výjimečného, jako byla Sofie. Poznal ji na úřadě, kde navrátilcům z fronty vyřizovala potřebné doklady. Dvakrát ji pozval do kina a pak ji požádal o ruku. A ona řekla ano.

Frýdová stála u skalního výčnělku. Ve volné sukni a světle zelené košili, která mu připomínala uniformu. Usmívala se. Musel se usmát i on. Už si byl jistý, že se mu líbí. Měla útlý pas a kostnatá ramena. Prsa sotva tvarovala volnou košili. Přesto z ní byla cítit na první pohled energie. Jako když stojíte pod dráty vysokého napětí.

„Chtěla jsem doběhnout až do Troje, ale jste hrozně rychlej…“

Klidně by to mohl vnímat jako urážku. Ten krátký přídech, ta dikce. Byl zmatený. Utíral si pot z čela.

„Čekala jsi tu na mě.“

„Ne.“

Lhala mizerně. Kdyby chtěla, utekla by mu až do Děčína. Nikdy by ji nedohonil. Frýdová, ty potvoro na lovu. Před každým setkáním si říkal, že to má pod kontrolou. Nebylo to poprvé za těch pár let, co učil, kdy po něm studentka vystartovala. Byl starý mládenec a dívčí zájem ho svým způsobem vzrušoval. Bavil a nabíjel. Kdesi uvnitř toužil po tom spojit život se svou žačkou. S holkou, kterou si uhněte, jako si Pánbůh uplácal Adama ke svému obrazu. Ale jak dopadl. Uvědomil si, že ji neposlouchá. Jen intonace poslední věty ho upozornila, že se na cosi ptá. Zvedl k ní pohled. Vycítil, že ho nachytala.

„Neposlouchal jsem.“

Řekl to rychle a bez emocí. Co může ztratit, když se před ní nebude přetvařovat? On má právo určovat pravidla. Tak to je a bude.

„Prý poběží i Zátopek. A pak bude ukazovat medaile z Wembley a Helsinek.“

Přemýšlel, proč mu to říká. Možná přece jen přeslechl něco důležitého.

„Chceš ho předběhnout?“

Dlouho se mu dívala do očí a pak se konečně usmála. Ne rozpačitě a šibalsky, jako předtím, byl to stud.

„Myslela jsem na to,“ špitla.

Teď si už byl jistý, že si nedělá legraci.

„Zjistila jsem, za kolik běžel minulý rok.“

„Minulý rok ještě nebyl trojnásobný olympijský vítěz a vůbec, posloucháš se?“

Frýdová ho už několikrát přesvědčila, že nepatří mezi ty, kteří mluví a pak myslí. Měla ty nejlepší předpoklady stát se stíhacím pilotem, což byl ale skoro stejný nesmysl, jako že by tahle žába předběhla Zátopka. Dívka ale už v prstech žmoulala kus rozpadávajících se novin.

„Sehnala jsem si všechny loňský mezičasy.“

„No, a?“

„Podívejte… až do toho posledního s ním udržím krok.“

Vytáhla jiný papír, kde měla roztřesená čísla načmáraná tužkou za běhu.

„Na druhým mezičasu jsem dokonce o dvě vteřiny rychlejší.“

Schovala papírek a sklonila se k rozvázané tkaničce. Jak se kolem ní zvířil vzduch, ucítil jemný parfém, který ho pohladil v nose. Snad nějaké ovoce…

„A pak?“

Zvedla k němu tvář a usmála se ještě plašeji.

„Proto s váma běhám.“

„Nechci tě zklamat, Frýdová, ale mám obavu, že Zátopek je nad tvoje síly. Je nejlepší na světě. A víš proč? Protože umí přidat tam, kde ostatní padají na hubu.“

Snad doufal, že ji urazí. Že se otočí a naštvaně odejde, ale dívka se dál jen plaše usmívala. Zavrtěla hlavou a dlouhé vlnité vlasy se rozhoupaly jako hladina moře.

„Stačí mi zlepšit poslední mezičas.“

Nevěděl, co má říct. Buď přistoupí na tu bláznivou komedii, která znamenala další měsíc setkávání ve Stromovce, nebo to teď hned skončí. Musí to skončit, začínal sám sebe znepokojovat. Pošle ji k čertu.

„Tak fajn. Porazíš Zátopka.“

Přikývla. Otočila se a vyrazila pěšinou směrem k přívozu proti zoologické zahradě. Slunce začínalo pálit mezi podzimem unavenými listy. Bylo to poprvé, kdy k ní pocítil nesmírný obdiv. Našla si soupeře. Ne nějakého oblastního mistránka, ale nejlepšího z nejlepších. Sportovního Pánaboha. Nejrychlejšího v roji.

Sám nechápal, jak tenhle Baťův švec dokázal předběhnout celý svět. Bohužel se mu jeho utrápený obličej často sléval s čímsi jiným. Se zatajeným dechem sledoval v biografu Zátopkovu tvář, když v Helsinkách dobíhal maraton. To nebyl obličej vítěze. Byla v tom jen neskutečná bolest, úsilí stroje, který má ztrhané všechny závity.

Neřekl Frýdové o dopisu, co Zátopek zaslal jménem československé armády soudu trestajícímu Horákovou a spol. A který on znal jen proto, že několik bývalých přátel zůstalo ve službách lidového vojska. Proč by taky měl? Emil mohl sedět na stejně tvrdé židli v Bartolomějské a žoviálně klábosit o budoucnosti sportu ve východním bloku. I on možná musel podepsat papíry, které si neměl čas přečíst. Mrzelo ho, že si tak výjimečného muže ukradli pro sebe. Zátopek mohl být symbolem nezměrné vytrvalosti malého národa. On se svojí houževnatostí mohl táhnout káru demokracie. Kdyby. Místo toho vězel v armádním chomoutu. Zapřažený do pluhu s rudou hvězdou, oral hřbitovy Stalinových myšlenek. Možná nerad, ale i on kopl do stoličky pod chodidly odsouzené.

Table of Contents

1938 LEA

1942 HERMANN

1987 LEA

1937 HERMANN

1952 VINCENT