Obsah

S Japonskem v srdci

ÚVOD

MASÁŽ V TAJFUNU

PRVNÍ POHLED NA JAPONSKO

NA JAPONSKÉ PŮDĚ

HÉ, ČEKOSUROBAKIA? ČASURABUSUKÁ!

KULTURNÍ ŠOKY

NOČNÍ TOKIO

JODŽÓHAN

NOVÝ SVĚT

ICU

SPOLUŽÁCI

STUDIUM

JAPONŠTINA

MALÉ LEKCE JAPONŠTINY

NACPÁVAČI

ODVÁŽNÝ STAŘÍK

„ČOTTO“

V JOKOHAMĚ V PŘÍSTAVU

BYROKRATI

AMERIČANÉ

SOUSEDI Z PATRA

7 5 3

EMIKO

PRVNÍ POLIBEK

TAKAŠI

VÁNOCE

KIRIŠTANÉ

VSTUP DO NOVÉHO ROKU 1968

URAŠIMA TARÓ

DĚDEČEK, JENŽ VRACEL STROMŮM KVĚTY

POUŤ DO IZUMO TAIŠA

MYTOLOGIE

SKODA – PAPAPAPAPAM!

OŽIVLÉ DŘEVOŘEZY

MAIKO Z GIONU

ČAJOVNA

ŠINKANSEN

ZROZENÍ ŠINKANSENU

KONEC STUDIÍ NA ICU

PIANISTKA

ODJEZD

DEN D NADEŠEL

HONGKONG

ARE YOU MR. VACKAR?

DOSLOV

S JAPONSKEM V SRDCI

MARTIN VAČKÁŘ

S JAPONSKEM V SRDCI

DOBRODRUŽNÉ SETKÁNÍ S DUCHEM JAPONSKA

S JAPONSKEM V SRDCI

Copyright © Martin Vačkář, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8093-6

ÚVOD

Japonštinou se bavím a živím už přes padesát let. Za tu dobu jsem poznal bezpočet Japonců a bezpočet uměleckých, technických, politických, pedagogických, sportovních oborů, ve kterých jsem tlumočil a překládal, jak v Japonsku, tak u nás. Přitom jsem od Japonců slýchával a stále slýchávám otázky o naší zemi, historii, zvycích, architektuře, základních věcech našeho života, co se kde pěstuje na polích, prostě téměř o všem. A stejně tak se mě Češi ptají, proč je Japonsko tak vyspělé, proč se Japonci za války chovali tak fanaticky, jaké vyznávají náboženství a jak vznikl šinkansen, kdo jsou ve skutečnosti gejši, jak se v Japonsku bydlí, jak tu snášejí zemětřesení, jaký jazyk je vlastně japonština, které svátky Japonci slaví a jak vznikly, jaké jsou japonské ženy a jak je to s nacpávači v metru, jak v Japonsku vychovávají děti, jaké mají rádi sporty a jak to, že se po válce tak proměnili, a jestli v nich ještě pořád dříme samurajský duch a tak dále.

Odhodlal jsem se napsat knížku svých vzpomínek na Japonsko – především na první objevitelská setkání s Japonskem při mém studiu na japonsko-americké univerzitě ICU (International Christian University, Mezinárodní křesťanské univerzitě) v Tokiu, která vznikla po válce a zaměřila se na vzájemné poznávání Japonců s cizinci a jejich kulturou a naopak, a na život v japonské rodině v tradičním dřevěném domku. Tehdy jsem poznával také tradici bydlení a hierarchii vztahů v rodině, vzájemné chování, rozdíly v emocích, vztahy mezi muži a ženami, náboženské cítění, jak vnímají svou historii. Během celého roku jsem se seznámil s celou řadou jejich svátků, nejrůznějšími jídly, přírodou, zkrátka s každou nuancí každodenního života.

Všechno bylo jiné. Jiné proto, že Japonsko tvoří ostrovy. Japonci jsou homogenní národ se silnými tradicemi chování a společenských vztahů, s jiným náboženstvím a minimem cizinců. I proto se nikdy nestalo kolonií, což je nezanedbatelným faktem, jenž ovlivnil mentalitu obyvatel.

Zásadní roli v jejich odlišnosti a složitosti si s nimi porozumět hrála japonština. Běžný cizinec neměl šanci se domluvit, pokud nestudoval japonštinu, protože Japonci tehdy nemluvili anglicky. Teprve s angličtinou zápasili, mnohdy marně. Na nádražích, letištích, v restauracích neexistovaly cedulky v angličtině. Cizinec bez znalosti japonských znaků neměl šanci se kamkoliv dostat. V době, kdy jsem tam studoval a žil, od září 1967 do srpna 1968, se anglické nápisy teprve rodily. Základní průlom do izolace Japonska sice přinesla letní olympiáda v Tokiu v roce 1964, kdy tam přijely tisíce cizinců, organizátoři připravili různé mapky a průvodce v angličtině a učili zaměstnance restaurací i v metru alespoň základní slova v angličtině. Potom ale vše zase utichlo. V tušení této situace se v roce 1948 domluvili Japonci s Američany a založili univerzitu ICU.

Druhý hlavní pokrok přišel roku 1970 při světové výstavě v Ósace, a pak až před třiceti lety s digitální revolucí.

Určitě bych mohl zvolit titul knížky Japonsko – země údivů a vystihovalo by to mé nejčastější rozpoložení. Tehdy jsem den za dnem nevycházel z údivu a úžasu. Všechno bylo naprosto jiné, neznámé, mnohdy nepředstavitelné, vztahy mezi lidmi, zvyky, tradice, záliby, jídlo, prostě všechno. I vůně a chutě.

Dnes je Japonsko zcela moderní, technické, digitální, ale i přesto zůstalo chování a přemýšlení Japonců odlišné než v jiných zemích, protože to vše má kořeny v dobách dávných i poválečných. A také v době, kdy jsem tam pobýval a prožíval jejich začínající poválečný hospodářský a sociální boom.

Japonštinu jsem se učil už v Praze, ale nepříliš úspěšně. Teprve po příjezdu do Japonska jsem hmatatelně poznal, že pro proniknutí do jazyka a ducha Japonska je nezbytné učit se jazyk v jeho domově, v jeho souvislostech se zemí a lidmi – žít tam a učit se intenzivně. A já měl ještě tu výhodu, že co jsem se naučil, mohl jsem ihned uplatnit po návratu domů k rodině Nakamurů.

Pro tuto knížku jsem spíše než formu poučeného pojednání volil raději vyprávění vycházející z osobních zážitků. A doplňoval jsem to také o poznatky z pozdějších letitých zkušeností z práce s Japonci a z cest do Japonska.

Myslím, že čtenáři mladší generace se zároveň dozví něco „veselého“ i o bývalém Československu, o tom, jak jsme tu čtyřicet let žili. Mé první setkání s Japonskem se uskutečnilo na pozadí prvních dvaceti let mého života prožitých v socialismu. To srovnávání byl pravý kulturní šok.

Je nutné dodat, že tehdy jsem poprvé unikl na delší dobu z uzavřeného československého socialistického světa a ze sebestředného myšlenkového víru Evropy. Teprve v Japonsku jsem s úžasem zjišťoval, že všechno je ve světě jinak.

Nejvíc ze mě padaly okovy filozofických „ismů“ a tradičních národních i náboženských řevnivostí, které byly hnacím motorem evropské civilizace.

Fascinovalo mě, že jsem poznával jiný, vyspělý svět, který vyrůstal z úplně jiných společenských tradic a náboženských kořenů a kupodivu měl velmi podobné základní životní hodnoty. Ale byl mnohem čistotnější a nábožensky tolerantnější než ten náš. A technicky podstatně vyspělejší. Vzpomínky na domov, objevování rozdílů a srovnávání byly důležitou součástí mých pocitů.

V Japonsku jsem se také seznámil s Američany, kterých tam bylo hodně, a zvlášť na univerzitě. Poznával jsem i jejich mentalitu, rovněž diametrálně odlišnou od té evropské. Díky mým spolužačkám jsem měl možnost navštěvovat také vojenskou základnu amerického letectva, která sloužila jako zázemí pro válku ve Vietnamu. I to byla velká zkušenost.

Doufám, že touto knihou přispěji k pestřejšímu povědomí čtenářů o Japoncích a Japonsku. A že objasním pro mě samotného někdy nepochopitelnou celoživotní lásku k zemi na opačné, nám odvrácené straně světa, k zemi plné kvalitních, pracovitých a neobyčejně citlivých a přátelských lidí.

驚

MASÁŽ V TAJFUNU

Stál jsem na přídi malého parníku, který směřoval po klidném moři vstříc horizontu. Nad ním se vznášel lehký opar, zabarvený rudnoucími paprsky podvečerního slunce. Koukal jsem na nekonečný prostor, do kterého se příď lodi sunula s mužným chvěním motorů. Vzpomněl jsem si na Kiplinga, na mé vzrušující představy exotiky, když jsem jako kluk četl při svíčce jeho básně v podkroví chalupy v Jizerských horách. Mé sny se naplnily! Překonal jsem Sibiř letadlem a vlakem a teď jsem na lodi v Japonském moři! Vanul teplý zářijový vítr, rozepnutým límcem košile mi pronikal přímo na kůži a s otevřenou náručí mě vítal do dobrodružství života. Přede mnou se až k horizontu lesklo absolutní neznámo. Loď mířila na východ do průlivu mezi Honšú a Hokkaidó, Sibiř se za zádí rychle vzdalovala. Moře hrálo všemi odstíny modré a bílá paluba parníčku se na širé hladině jasně vyjímala. Byla to krása! A nefalšovaná svoboda! Byl jsem konečně venku! Venku z puberty i z Evropy! Bylo mi dvacet a měl jsem před sebou vzrušující plochu času a života: jel jsem na rok studovat na Mezinárodní křesťanskou univerzitu (ICU) do Japonska!

Odmalička jsem snil o moři a lodích a teď jsem na jedné jel, skutečnou dálavou k ostrovům, které jsem znal jen z mapy a o nichž jsem se tolik učil. Přeletěl jsem z Prahy do Moskvy, odtud do Chabarovska, města na mohutné řece Amur, nedaleko čínské hranice, a odtamtud jel vlakem den a půl tajgou do maličkého přístavu Nachodka, jenž právě mizel za zádí lodě.

Odešel jsem na záď parníku a pozoroval hornatý pruh pobřeží, nořící se do podvečerní mlhy. Ve tmavnoucím oparu pomalu mizela neskutečně velká, pustá Sibiř, kterou jsem osm hodin pozoroval z letadla. Tato nevlídná země na mě při vědomí její strašlivé historie působila dojmem černé díry. Zapadalo nad ní krásné slunce, které mělo mnohem sytější rudou barvu než doma v Čechách. Nedaleko za Nachodkou už se rozkládala Čína. Při pohledu na pevninu z moře mi došlo, proč Japonci kdysi nazývali Čínu Země zapadajícího slunce.

„Sbohem pevnino,“ řekl jsem nahlas vzrušeně, ale můj hlas pohltilo hučení zpěněných vln za lodí. Vydal jsem se na příď, postavil se k hrazení na samé špici lodi a stál tam jako uhranutý. Mladík z české kotliny, z pražských ulic je najednou v místech oplývajících rozměry, které přesahují představivost. Vanul vítr, vlasy se mi třepotaly jako praporky nad kapitánským můstkem a já zíral do obřího neznáma. Tam někde bylo Japonsko. Nikoho jsem tam neznal a jediný můj kapitál byla chuť něco dokázat. Byl to klukovský archetyp, životní šance a ty se musely chytit za pačesy!

Bušilo mi srdce. Za pár hodin propluje loď mezi Hokkaidem a Honšú a vnoří se do Tichého oceánu! Tam se stočí na jih a zamířím do Jokohamy! Vpravo bude skutečné Japonsko, už ne jenom slovo a obrázek na mapě, vlevo obrovská masa vody omývající na druhém konci břehy Kalifornie.

Najednou se mi Evropa jevila jako legračně malý kousek zeměkoule. Tady na Dálném východě vyvstávala pravá tvář světa. Obrovské rozlohy Sibiře, Číny, dálav jihovýchodní Asie a oceán, který se netáhl jen na východ – kde cestou někde u Havaje přechází východ v západ a čas se vrací o čtyřiadvacet hodin zpět –, ale také dolů na jih, kde se vynořují Filipíny, a opět v ukrutné dálavě se v tichu rozkládají Austrálie a Nový Zéland, za ním ještě mnohem dál je v mrazu sněhová země a jižní pól.

Byl jsem v absolutně novém světě, venku ze všeho, čím se žilo doma v Československu. Zmocnila se mě nepoznaná radost. Tady s racky nad hlavou a hlubinou pod nohama jsem měl náhle kromě pocitu velikosti světa i intenzivní pocit vnitřní očisty. A nejsilnější ze všeho byl ten neuvěřitelný pocit volnosti.

Vydal jsem se na obchůzku kolem lodi a nakonec se vyšplhal až ke komínu, abych měl kapitánský výhled. Za chvilku mi tam ale bylo ukrutné vedro. Začal jsem se dusit smradem z oleje a výpary z nafty, ale nedal jsem se. To patří k lodi a moři, a to jsem se rozhodl beze zbytku brát. Krása, krása!

Po dvou hodinkách plavby už bylo vůkol jen moře. Sotva zapadlo slunce, začaly se na hladině černé jako tuš objevovat bílé čepičky vln. Líbily se mi a v poetickém vzplanutí a s klukovskou důvěrou jsem v duchu vysílal polibky mohutnému živlu. Bylo to ohromné. Vítr zesílil, vlny narostly, paluba se začala zvedat a klesat. Bylo teplo a kapičky vodní tříště, kterou klesající příď posílala do vzduchu, ve mně vyvolávaly nadšení. Netušil jsem však, že je to neblahá předzvěst.

První cesta oceánem – k Japonsku (1967)

Japonci se z paluby vytratili. Asi na večeři, pomyslel jsem si, ale já hodlal povečeřet pohledem na moře. Sověti se o cestující nestarali a na lodi nebyly skoro žádné zakázané prostory. Bylo zajímavé, že Japonci, kterých bylo na lodi kolem stovky, otočili najednou poměr. Ještě v Moskvě byli pro mě skupinou nejistých cizinců, úplně paralyzovaných azbukou a naprostým „bezřádím“. Teď v Japonském moři byli doma a my běloši byli hosty. Také sovětská posádka, která se u sovětského břehu jevila ještě jako součást komunistické velmoci, najednou vypadala jako obyčejná parta námořníků.

Setmělo se. Náhle to přišlo: příď lodi se prudce zvedla a vzápětí padala dolů do tmy. Vzduch naplnilo podivné hučení. Lodní motory, které tak mužně duněly při vyplutí z přístavu, nebylo skoro slyšet, kolem dokola začaly rachotit vlny a vichr.

Mé počáteční nadšení se pomalu měnilo v nejistotu a strach. Ustoupil jsem blíž ke kapitánskému můstku, rozhlédl se po spolucestujících, ale nikoho jsem nespatřil. Byl jsem na palubě sám. Upíral jsem oči do tmy, nic neviděl, ale řev vln, stoupání a klesání paluby, vichr i tříšť vody mě magicky přitahovaly.

Schoval jsem se za malou budku uprostřed na přídi a pozoroval řvoucí tmu. Za hrazením se najednou vynořila velká vlna a poslala po palubě zpěněný pozdrav. Příď padala dolů za mizející vlnou a při tom odhalila děsivý pohled. Ze tmy se vynořovaly obrovské vlny s bílými korunami, řítily se na loď a tříštily se o její bok. Kapky vody vylétaly a divoce vířily jako roje komárů v matné záři světýlek nahoře u kapitánského můstku. Pohlédl jsem na řadu slabě osvětlených oken a spatřil tmavé siluety důstojníků, kteří ani jednou nepohlédli ke mně dolů. Nevěřícně jsem sledoval žárovku poletující sem a tam – přestože byla upevněna k tyči.

Další vlna přeletěla přes palubu, zalila mě po kolena prudkým proudem a vylétla druhou stranou zpět do tmy. Hustá vodní tříšť znovu zavířila vysoko u žárovek.

Vichr byl horký, dusil mě a jako by mě chtěl odtlačit do víru zpěněných vln. Nádhera podvečerního oceánu při vyplutí se proměnila v hrozivou temnou tlamu. Chlapecká poezie jako mávnutím proutku zmizela.

Oceán z básní a oceán skutečný, jak jsem ho poznával, jsou dvě úplně rozdílné věci. Tichý oceán jsem znal důvěrně z poezie Robinsona Jefferse, ale tenhle skutečný je drsný a poezie na něm není ani trochu. Blesklo mi hlavou, že my Evropani, vzdělanci zeměkoule, se všemi Kanty a Sartry se na všechno díváme hlavně z vnitřku kavárenských lokálů nebo z oken knihoven. Svrchované soudy a rozevláté spekulace jsou tváří v tvář skutečnosti papírovou loďkou.

Zalomcovala mnou hrůza. Přes palubu se přehnala vlna, která mě tentokrát zalila až po pás. Využil jsem chvíle, kdy vylétla zpět do moře a loď klesala, utekl jsem z přední paluby a dostal jsem se k bočnímu hrazení podél kabin. Mé zděšení se umocnilo pohledem na cestující. Polehávali na lavicích, většina z nich byli Japonci, všude nazvraceno. Dopotácel jsem se ke dvířkám do lodi a vskočil dovnitř. V jídelně bylo mrtvo a přítmí, všude leželi lidé jako bez duše. Japonci nedělali vůbec dojem domácích pánů v oceánu. Byli bezmocní jako ostatní. Zato ruští „morjaci“ byli kupodivu klidní a ležící lidi lhostejně překračovali, jako by to byly hromady lan. Zeptal jsem se jednoho, co se děje. „Ničevó,“ odpověděl protáhle a dodal, že jsme vjeli do okraje tajfunu. Konec září. Období tajfunů. Zeptal jsem se, zda to loď vydrží. „Kaněčno,“ odpověděl zas protáhle. Pak zamumlal něco o nějakém gyroskopu a odkráčel pryč. Kupodivu mě trochu uklidnil. Zřejmě je na vyděšence jako já zvyklý a nebaví ho ztrácet s nimi čas nadbytečným konejšením.

Romantika pominula, měl jsem ukrutnou touhu se někde posadit. Chodil jsem pro jistotu po bocích a zádi, kam vlny nedosahovaly, přidržoval se zábradlí a pokukoval po lidech polehávajících na lavicích. Všichni vypadali ztrápeně.

Jen jedna Japonka seděla na lavičce vzpřímeně a v klidu odolávala bouři. Šel jsem – tedy potácel se – už potřetí dokola, pokaždé se na mě usmála. Byla o pár let starší, měla brýle s černými masivními obroučkami, jaké nosili přední pražští intelektuálové koncem šedesátých let, a navzdory nim vypadala inteligentně. Byť ne oslnivě hezká, v té šlamastyce byla velmi přitažlivá. Navíc se vstřícně usmívala. Usmál jsem se také, zastavil u ní a pokusil se navázat konverzaci.

„E…,“ vyhrkl jsem a konec. Totální okno.

Japonština z katedry japonštiny (dnes Ústav asijských studií) v Praze v Celetné se zadrhla. Prokleté akademické debaty o lingvistice, věčné rozbory vět a syntaxí a prokleté třídění druhů slov se snahou o jakoby počítačový překlad pomocí papírků rozložených na stolech. A také prokleté texty z japonských novin, nekonečný boj s článkem o ministerském předsedovi Ikedovi a jeho kabinetu.

Tady v bouři seděla Japonka, zářila řadou krásných zubů a černýma očima za skly těch příšerných brýlí, statečná a dychtivá po troše komunikace. A já byl němý jak Bobeš.

Ne! Znovu jsem se pokusil.

„E… konniči wa,“ vypadlo ze mě konečně a strašně jsem se zastyděl.

V noci, v bouři říkám „dobrý den“. Jsem idiot, Bože! Na vteřinu jsem se zahleděl do řvoucí tmy za hrazením lodi, jestli tam nemám skočit.

„Hé…! You speak Japanese?“ Mluvíte japonsky? Podivila se Japonka. Naprosto upřímně.

„Ne, nemluvím japonsky, umím jen pár slov,“ vypravil jsem ze sebe pravdu o dvou letech studií.

„Hé…?“ vydala ze sebe zase naprosto upřímně a nadšeně. „Odkud jste?“ zeptala se.

„Czechoslovakia.“

„Hé…!“ vyhekla do třetice.

„Ano, a vy jste Japonka?“ optal jsem se přiblble. Bože, co to říkám? No co, hlavně že jsem se chytil.

„Hai, jes, Džapanís,“ odpověděla. Usmívala se klidně, jako bychom byli o přestávce na koncertě ve Smetance. Vlna se opřela do lodi a já padl na Japonku.

„Oh, I am sorry! Gomennasai! Pardon!“ vypadlo ze mě, zatímco ona mě pevnou rukou narovnala a posadila vedle sebe na lavičku.

„Daidžóbu!“ řekla a upravila si brýle. Znamenalo to: to je v pořádku.

Při tajfunu žádná radost

„My name is Martin,“ řekl jsem a podal jí ruku.

„I am Masako. Óhaši. O me ni kakarete urešii des,“ dodala. Já se snažil rozpomenout na velezákladní začátek japonské konverzace. V českém doslovném překladu řekla: jsem šťastná, že jsem se vám zavěsila na oči. V tu chvíli jsem jí sice visel na očích já a byl jsem přešťastný, jenže zase okno. Zakoktal jsem něco, co naštěstí odnesl vítr a decentně přehlušila vlna, která se převalila přes přední palubu.

Začal jsem z anglického konce.

„Oh, hello… bad weather, isn’t it?“ Buďte zdráva. Nepěkné počasí, že?

Prásk! Byl jsem znovu na ní. Zase mě narovnala a odpověděla:

„Oh, yes. Very bad.“ Ó ano, velmi špatné.

„Tajfun,“ řekl jsem.

„Hai, tajfú a little,“ Ano trošku tajfun, odpověděla a znovu se tak zářivě usmála.

„Tsukareta?“ Unavený? dodala. Ale to už mě otočila a její prsty sevřely svaly na mých ramenou a krku. Co se to děje? Panebože, to je úžasné! Vlny slasti mě přelévaly od hlavy k patě a ty oceánské zmizely. Pevné prsty na mě hrály jako na klavíru. Bylo to úžasné. Energické hmaty, přitom něžné a rozhodné, věděla, kam hmátnout. Byla to ženská síla v nejkrásnější podobě! Och! Bum, tentokrát byla ona na mně, ale nepřestávala hrát.

„Hé! Há! Hé! Ií né!“ vyrážel jsem. Ach, och, ach! To je bezva – najednou se mi japonština začala vynořovat a já si vzpomněl, co měl na mysli můj učitel latiny, když mi vtloukal do hlavy větu: „Non scholae sed vitae“, Ne škole, ale životu. Člověk se učí pro život, ne pro školu. Kdybych byl tušil v pochmurné Celetné, v lingvistickém suchopáru, umocněném šedí socialismu, že se ocitnu v takové situaci, to bych se byl býval jinak učil! Ale i tak se ve mně jako zázrakem vynořovala slovíčka, dosud rozházená bez ladu a skladu a bez možnosti užití. Masako byla u vytržení, co se ve mně skrývá. Já zas byl naprosto v úžasu, co se skrývá v prstech křehké Japonky v intelektuálských brýlích.

Masáž při tajfunu!

*

Odjížděl jsem z Prahy mimo jiné zdeptaný rozchodem s mou první láskou, po čtyřech letech chození. Byli jsme stejně staří, to jest ona vyspělá, já jeliman. Její tatínek byl sochař a swingový zpěvák, velký frajer, sympaťák, maminka fotografka a arbitr umění, patřili k pražské výtvarné bohémě, francouzsko-rusky orientované. Můj táta byl hudební skladatel, byli jsme orientovaní česky a anglosasky, a to bylo pro ni málo moderní. Proto se na mě má láska v tomto ohledu dívala svrchu. Má matka pár let před tím, než se vrhla na japonštinu, studovala pilně španělštinu, takže Španělsko a Argentina byly dvě kultury, které se mi dostávaly do krve. Pro mou lásku to bylo vyloženě mimo. Moc jsem ji miloval a chtěl jí udělat radost. Všechno marné, nádherná vysoká blondýna s ambicemi v literatuře a filozofii se na mě dívala svrchu i proto, že jsem miloval Bernarda Shawa, a ne Dostojevského, před francouzskými existencialisty Sartrem a Camusem jsem upřednostňoval Bertranda Russela a amerického pragmatika Wiliama Jamese a nejvíc jsem se radoval při čtení Chestertona. Chudinku jsem trápil také tím, že jsem neustále prokládal hovor nějakými anglickými výrazy, jednak abych si dodal sebevědomí, a také proto, abych neztrácel čas a učil se. Tím jsem vše ještě zhoršoval. Časem jsem začal trpět jako zvíře, protože jsem se snažil mou lásku stále rozohnit k něžnostem jako na počátku našeho vztahu. Po čtyřech letech strašně prořídly. Připadal jsem si jako mužik, zatímco ona byla panská.

Masako, která se mě ujala při tajfunu. Čekání před vjezdem do jokomského přístavu

Ovšem její bujné husté vlasy jako snop zlatého obilí, její nádherná velká ňadra a ztepilá postava, to jednou za čas plně kompenzovalo všechno utrpení. A ovšem její oči a rty! Hlas a všechno! Trávili jsme čas chozením na výstavy, do divadel, hovorem o literatuře a nových uměleckých trendech, o dějinách moderny, tehdy ještě živé a nedávné. Bylo nám krásně a toužebně, život skýtal velké naděje. Nakonec mi ji odloudil spolužák z fakulty, studoval psychologii, bohém s chraplavým hlasem a existencialistickými sklony. Procházel jsem peklem zavrženého. Těžká zkušenost, přetěžká. Proplazil jsem se trnitým tmavým údolím a snad za odměnu, že jsem nejen poctivě trpěl, truchlil, ale že jsem našel zase sílu se napřímit a mávnout nad svými bolestmi rukou, mi bylo shůry přáno: pod Japoneččinými prsty jsem vstupoval do netušeného světa. Model ženy, který se v podvědomí mladého muže tvoří v raných letech, se tady v bouři prudce vylepšoval. Zázrak! Žádné vznešené umělecké řeči, dominantní držení těla, umocněné peřejí vlasů a svrchovanými soudy o umění, bez trochy dívčí pozornosti a hravých doteků! A pryč i zakouřené kavárny a hospody s nekonečným žvaněním! Do středoevropského, kavkovsky laděného světa vanul čerstvý vichr. Tajfun zuřil, loď se kymácela, pasažéři polomrtví, ale na mých ramenou se odehrávala Japončina slunečná fantazie v D dur. Bože, děkuji!

*

Masako mi na závěr masáže pevně zmáčkla ramena oběma rukama, pak jako by mě oprášila a uhladila.

„Hai.“ Ano, řekla energicky a vesele.

Měl jsem oči navrch hlavy, zažil jsem první a neočekávaný dotek Japonska!

„Arigató.“ Děkuji. „Fantastic,“ dodal jsem a ona se rozesmála. Asi jsem na ni koukal strašně vděčně a hledal způsob, jak jí to oplatit, protože se smíchem odpověděla: „Dózo! Martin.“ Prosím… a gestem mi naznačila, ať zase pokračuju v obchůzce po rozkymácené lodi. Vyčetla mi to v očích, a to byl další hluboký zážitek. Byla to pozorná, vstřícná mladá žena. Žasl jsem. Byl jsem mokrý a ulepený od slaného vichru, ale vůbec jsem to nevnímal. Bum! Vlna se opřela do boku lodi. Padal jsem na ni, zadržela mě oběma rukama, narovnala a vyslala na oběžnou dráhu. Sama se zase vzpřímeně posadila na lavičku. Po několika krocích jsem se otočil a zavolal:

„Arigató!“

Smála se na celé kolo a zamávala mi. Zřejmě jí nikdy žádný Japonec tak vykuleně neděkoval za něco pro ni tak samozřejmého. Při dalším kole jsem už Masako nespatřil, kamsi zmizela, ale určitě ji nespláchla vlna. Byl jsem si jistý, že takové ženy bohové tajfunů určitě chrání. Zbytek noci jsem probděl lehce.

晴

PRVNÍ POHLED NA JAPONSKO

Ráno mlha trochu prořídla, vlny se umírnily, tajfun odvanul o něco dál. Lidé se probírali, byli zelení a skleslí.

Usadil jsem se za komínem v touze usnout po prochozené noci. Nešlo to. Zavřít oči znamenalo zatočení hlavy a pád. Zíral jsem tedy do mlhy a vzpomínal na Masako, se kterou jsem navázal známost úplně jiného druhu. Myslím, že netušila, že žádná dívka v celé Evropě ani v Americe by sama od sebe něco takového neudělala, protože v naší civilizaci takové jednoduché a velmi účinné plezíry života prostě nejsou na skladě.

Brzy jsem se poučil, že v japonských rodinách se takové masáže učí děti odmalička na rodičích. Zbavuje to únavy a přináší příjemný pocit. Asi jsem byl Masako sympatický, ale nic víc. Viděla, že mě sužuje tajfun, a přátelsky mi promnula ramena. Pořád se mi před očima vybavoval její úsměv, tak životaplný, v dlani jsem cítil její pevný a upřímný stisk ruky, oči plné zájmu, svěží držení těla. A přitom se chovala nenápadně. Fascinovalo mě i to, že v bouři seděla zpříma a klidně na lavičce, trpělivě přečkávala. Bylo to pro mě historické setkání čtvrtého druhu. Já byl dvacetiletý mládenec, za sebou jednu vážnou dlouhou známost (po ní pak jen romantický náznak s fakultní kolegyní z bengálštiny). Cítil jsem, že jsem narazil na něco významného. Bylo to totálně jiné, ale tak snadno to zapadalo do života! Je to vůbec možné? Prahou odkojený instinkt valil oči.

*

Lodní siréna se v jednu chvíli prudce rozezněla, až jsem polekaně vyskočil, a okamžitě jí odpověděla jiná, která se nacházela nedaleko. Na okamžik se mlha rozestoupila a spatřil jsem docela blízko plout napříč obrovský tanker. Pak všechno opět zmizelo v horké šedi.

Zavzpomínal jsem na matku, která cestu do Japonska letadlem, vlakem a lodí absolvovala před třemi roky, když mířila na olympiádu v Tokiu v roce 1964. Ale bez bouře. Zkusil jsem si představit otce, který před válkou doprovázel Českou filharmonii na zájezdu do Anglie a cestoval lodí přes rozvlněný kanál La Manche. Otec se sice narodil za bouře na Jadranu, na lodi poblíž Korčuly, když tam byl dědeček na tři roky kapelníkem městské hudby, ale jako dospělý takový zpěněný mořský živel nezažil. Měl jsem na kontě jedinečný zážitek, a to jsem se ještě ani nedotkl Japonska.

Rozloučení v Praze bylo klidné. Rodiče dobře skrývali pohnutí, že se se mnou loučí na celý rok. V době, kdy neexistovaly mobily, internet ani faxy, jen dopisy a telefonní ústředny, složitě propojující města a země, jsem odjížděl do strašné dálky, odkud mohla první zpráva přijít expres až za týden.

Táta se usmíval a kouřil dýmku. Odvážně mě pouštěl v mých dvaceti na jeden rok do orientu, kam, jak říkal, nikdy nechtěl. Japonsko bylo tehdy velká exotika. A z matčina vyprávění vyplývalo, že se tam prolínaly moderní technologie s dávnými, ale stále živými tradicemi, které neměly s Evropou nic společného.

Matka mě zahrnovala radami, jak přežít cestu Sovětským svazem a koho všechno musím v Japonsku pozdravovat. Na olympiádu v Tokiu jela jako tlumočnice z japonštiny pro dokumentární filmový štáb, a pak tam zůstala osm měsíců u přítelkyně, v Čechách později známé paní Šimako. Měl jsem také pozdravovat pana režiséra Išidžimu ze státní televize NHK, jenž se uvolil a stal se mým garantem v Japonsku. A pana Kitamuru, bohatého mecenáše, který stál mimoděk u zrodu mé cesty do Tokia.

Pan Kitamura přijel do Prahy v roce 1967 na hudební festival Pražské jaro, máma mu tlumočila a zuby osudu zaklaply do správných drážek. Jakmile se jí svěřil, že chce financovat roční pobyt jedné japonské studentky houslí v Praze a hledá pro ni ubytování v rodině, řekla, že se chystám do Japonska na roční studium a že bychom mohli udělat výměnu. Máma mě po jednom koncertě představila a pan Kiramura souhlasil. Byl usměvavý, měl velkou bradavici u nosu, nemohl ze mě spustit oči a nic prý nebude problém. Později napsal, ať si nedělám starosti s ubytováním po příjezdu do Jokohamy, vyzvedne mě v přístavu a budu bydlet v hotelu v Tokiu, jak dlouho budu chtít. Pak se mohu přestěhovat k rodině japonské houslistky. To znělo jako z filmu.

Rozžehnali jsme se, objali, máma mi udělala křížek, táta mi dal štulec do zad a prošel jsem pasovou kontrolou. Vyšel jsem na letištní plochu starého ruzyňského letiště, ještě jednou zamával a s ostatními cestujícími kráčel k vrtulovému Iljušinu. Bylo 10. září 1967.

Přistál jsem v Moskvě na západním letišti Šeremetěvo, musel si vzít taxíka a urazit sto kilometrů na východní letiště Domodědovo. Taxikář byl nemluva, asi proto, že mu i přes jeho mládí scházely přední zuby. Měl mohutnou bekovku. Udělal se mnou malou projížďku po Moskvě, vyložil tři další zákazníky, které cestou nabral, aby využil „prázdný“ vůz. V Moskvě jsem se necítil cize, už jsem tam byl, u příbuzné mé prv-ní lásky.

Na východním letišti Domodědovo, kde jsem musel čekat na letadlo do Chabarovsku, seděli na zemi na rancích lidé snad všech národností, nejvíc středoasijských. Trpělivě čekali, než na ně přijde řada. Prý i několik dní. Nebylo divu, že se tvářili ponuře, byli na sebe namačkaní a vypadali jako podivný druh živočichů uvězněných v kleci v zoologické zahradě. Zato cizinci měli všude přednost. Čekal jsem několik hodin v prostoru za šňůrou hlídaném policisty, pozoroval dění a děsila mě ta nespravedlnost. Jejich předáci se pořád vytahovali, že u nich vládne proletariát, lid, ale byla to lež jako věž. Z obyčejných lidí udělali nevolníky jako za cara. Cítil jsem to jako obrovskou sprosťárnu.

I v Chabarovsku, daleko na Sibiři, kde jsem přestupoval z letadla na vlak, na mě dolehla hrozná tíseň při pohledu na zubožené lidi a obrovské sochy Leninů. A v přístavu Nachodka jakbysmet.

*

Náhle se mlha nečekaně zvedla a výhled se vyjasnil. Zatajil se mi dech: spatřil jsem Japonsko!

„Strmé, holé, špičaté hory tajemně mizely v nízkých šedočerných mracích, moře se plazilo u jejich úpatí s bílou pěnou a skučením, jako by tam sídlili sami bohové. Vítr rozvěšoval mlhu na úbočích hrozivého asijského ostrova. Loď se kymácela asi čtyři kilometry od pobřeží a slunce, bezkrevně žlutobílé, varovné a vysmívavé mizelo mezi horami. Japonsko. Konečně jsem ho spatřil. Za mými zády byl Tichý oceán. Vzpomněl jsem si na mapu a v duchu jsem si říkal, že jsem vážně zatraceně daleko. A loď vypadala směšně malá, jak se kymácela v poryvech větru a nárazech vln. Podél pobřeží jsme pluli až do Jokohamy,“ napsal jsem tehdy v dopise tátovi.

Nezapomenu na to. Japonsko bylo mlhavé, šedobíločerné jako kresba tuší. Když jsem týden před tím seděl v Praze v prvním patře na japonském velvyslanectví na Maltézském náměstí a čekal na vízum, pozoroval jsem v přítmí předpokoje dřevořez na zdi. Byl právě takový šedočerný. Mraky, déšť, hory, políčka, malí lidičkové ve špičatých slamácích.

Konečně jsem tady… na nejvzdálenějším konci světa!

興奮

NA JAPONSKÉ PŮDĚ

Loď doplula k vjezdu do přístavu v Jokohamě, ale další tajfun se hnal z jihu a střetl se s okrajem ještě jiného a loď se znovu rozkymácela.

„Jokohama des jo.“ To je Jokohama, ozval se za mnou veselý a melodický hlas Masako. „Musíme ještě dvě hodiny čekat, při tajfunu přístav nepřijímá,“ dodala věcně, jako by říkala, že vypadl elektrický proud a musíme počkat, než to opraví. Držela se zábradlí v daných podmínkách nonšalantně a ve tváři měla zvláštní radost. Vypadala ale už mnohem japonštěji než předtím.

Po dvou hodinách se tajfuny dohádaly a vlny se relativně zklidnily. Mlha poodhalila policejní loď vezoucí celní a pasové úředníky k našemu parníku.

Šeřilo se, přístavní budovy svítily. Zářily i stovky lamp na malých remorkérech a pracovních lodích, na rybářských člunech, a hlavně na tankerech a nákladních parnících připlouvajících doslova z celého světa. Také velké osobní zaoceánské lodě kotvily u mol.

*

Když dnes křižujete přístav přes úžasné visuté mosty o nepochopitelném rozpětí a ohlédnete se při západu slunce dolů na město, fascinují vás siluety mrakodrapů různých tvarů a výšek, ze všeho nejvíc snad mrakodrap ve tvaru čtvrtky melounu. A samozřejmě vysoké majáky, industriální doky, nekonečné množství kontejnerů a chemických skladů na pobřeží. Je to naprosto strhující dojem z techniky, civilizace a síly ekonomiky.

I po více než padesáti letech se mi při jízdě po těchto mostech vybavuje první dojem při vplutí do přístavu, jehož jméno voní historií a exotikou, silou záhadného národa. Tehdy tu nebyly mosty ani mrakodrapy, jediné, co tu čnělo, byly přístavní jeřáby a tři desetipatrové hotely.

*

Japonští celníci a hraniční policisté se vyšplhali po spuštěných schůdcích na palubu, mocné kývání lodi ve vlnách jim vůbec nedělalo potíže a jejich tmavé uniformy se stříbrnými knoflíky se státním znakem chryzantémy, a především přísné výrazy potvrdily, že jsme u břehů Japonska.

Muži byli podezíraví, šel z nich strach. Předložil jsem pas. Měl jsem vízum do Japonska jen na měsíc, turistické, protože vízum na rok dovolující mi studovat v Japonsku jsem prostě od japonských úřadů včas nedostal. To mi mělo zanedlouho strašně zkomplikovat život, a nejen mně, ale i několika mým japonským přátelům. Přísně můj pas prolistovali, nahlédli do nějakých svých spisů a zeptali se, proč přijíždím. Nebyl jsem v nervozitě schopen vypravit ze sebe ani jedno japonské slovo. Co ve mně probudila Masako, tito chlapi zadusili. To bylo Japonsko úřednické, pravý opak Japonska, které představovala Masako. Anglicky jsem jim odpověděl, že přijíždím „to study Japanese“. Vrazili mi do pasu několik razítek, kulatých i hranatých, a mohl jsem se z jídelny vrátit zpět na palubu.

Loď mezitím přirazila k molu, na němž se tlačil dav vítajících Japonců, kteří volali, ječeli a šátky i transparenty se jmény mávaly na cestující na lodi. Samá černovlasá hlava. Všechny tváře se zdály být zdálky podobné – doposud jsem viděl Japonce vždy jen jednoho nebo pár pohromadě, ale tady už se ta černovlasost a podobnost ukázaly v plné síle.

Tak jsem opravdu tady…

Rozhlédl jsem se po přístavu. Ve vzdálených uličkách jsem spatřil nažloutle a červeně svítící lampiony s obrovskými znaky a k tomu zavoněla naprosto neznámá, podivně nasládlá a mořem ochucená vůně. Vůně, či spíš pachy mi byly ve všem cizí. Napadlo mě, že každý český pes by tu okamžitě zkoprněl a bylo by mu ouzko. Nechytil by se ani jedné pachové stopy.

Na parníku se rozsvítila jasnější světla, na molu také. Zřejmě znamení, že můžeme vystupovat. Koukal jsem na záplavu rozjásaných lidí. Náhle jsem slyšel uprostřed volání a smíchu hlasité a rázné „Hói!“ Znovu. „Hói!“ A opět. Pokaždé takové vyštěknutí. Znamenalo to naše „Haló!“. Pohlédl jsem směrem, odkud přicházelo, a uviděl dosti vysokého chlapíka v červené livreji se zlatými prýmky, bílými rukavicemi a placatou čepicí, jak drží nad hlavou velkou fotografii. Páni, na ní jsem byl já! Vedle něj stál maličký pan Kitamura a vesele na mě mával. Chlapík v livreji rázně ukazoval na fotografii. Přikývl jsem a zamával jim. Pan Kitamura zběsile mával a ukazoval, ať ihned sejdu dolů k nim. Vedle mě se najednou vynořila Masako, a když viděla to, co já, srdečně se rozesmála. Ukázala nenápadně na chlapíka v livreji a řekla:

„To je vrátný z hotelu Okura. Sugoi, né!“ To je teda něco. Pevně mi stiskla ruku, podala mi svou vizitku a zamířila po schůdcích dolů do vítací haly.

Zvedl jsem kufr a sešel dolů na molo. Davem vítajících vedla ulička ohraničená šňůrami. Šel jsem a rozhlížel se. Takových Japonců! říkal jsem si. Po dvou metrech jsem spatřil rozhýbaný transparent s nápisem: „Martin from Praha, welcome to Japan!“ Pod ním se kupila skupinka dívek a starší žena, všechny se neuvěřitelně zubily. Zastavil jsem se u skupinky, jedna z dívek se nahnula přes šňůru, chytla mě za ruku a volala:

„Máčin! Herou! Máčin! Verkám! Máčin, ajem Sačiko! Máčin!“

Poznal jsem Sačiko. Poslala mi své fotografie i celé rodiny předtím do Prahy, ale jak známo, v pohybu je člověk vždycky jiný než na fotce. Psal jsem Sačiko, aby mi nejezdili naproti do Jokohamy, že mě vyzvedne pan Kitamura, ale zřejmě si nedali říct. Sačiko zářila jako měsíček, měla typicky japonskou kulatou tvář se škvírkami místo očí. Ale ohromně je kulila a mávala rukama. Částečně jsem si už v Praze zvykl na japonskou výslovnost mého jména, rozšifroval jsem i „herou“ jako anglické „hello“, neboť první, co se člověk dozví, než se začne učit japonsky, je velmi nešťastné ustrojení hlasivek Japonců. Nerozeznávají – neslyší – rozdíl mezi „l“ a „r“, „b“ a „v“. Chytil jsem Sačiko za ruce a šťastně zvolal:

„Sačiko!“

„Máčin!“

Objali jsme se přes provaz. Sačiko, houslistka, v jejímž pokojíku jsem měl bydlet, zatímco ona po příjezdu do Prahy měla bydlet v mém. Podával jsem si ruce s dalšími dvěma dívkami, Kazuko a Tomoko, pak s velmi zubatou maminkou a mladým mužem Ičiróem, bratram Sačiko. Tak to byla moje rodina! Brali mi kufr a tašku, že pojedeme společně vlakem do Tokia, ale nešťasně jsem je zadržel a vysvětlil proč. Všichni posmutněli jako já. Ale jen na okamžik, radost ze setkání převládla. Měl jsem se k nim nastěhovat až za týden, jak rozhodl pan Kitamura. Zase zubení, smích, vzájemné prohlížení. Tu se ke mně přiřítil uličkou červený portýr a za ním pan Kitamura. Portýr mi vzal kufr a tašku, pan Kitamura se odměřeně usmál na rodinu Nakamurových. Na druhé straně šňůry nastalo velké klanění, maminka se předkláněla nejhlouběji, dcery trochu méně obřadně, ale také dostatečně hluboko. Všechny úsměvy mírně přituhlé. Cítil jsem, že vrstvy jsou jasně odděleny. Nejraději bych přeskočil šňůru a odjel s Nakamurovými. Jenomže jemné a nesmírně komplikované předivo uctivostí a vztahů v Japonsku zavelelo z očí Sačiko i maminky, že mám jet s panem Kitamurou. Nebýt jeho, Sačiko by nemohla jet studovat do Prahy. Takže jeho vůle je rozkazem.

„Máčin, Máčin! Přijeď k nám co nejdřív!“ zvolala Sačiko anglicky. Byla kumštýřka, byla odvaz, to jsem ihned vycítil a hned jsem jí pošeptal do ucha, ať mi okamžitě zavolá a někam mě vytáhne. Smála se na celé kolo a přikyvovala.

„Máčinsan, jdem!“ zavelel pan Kitamura. „San“ je v japonštině pan nebo paní a dává se za jméno. Chvilku trvá, než si na to člověk zvykne. Japonština v Japonsku zní jinak než ve škole v Praze nebo při setkání s Japoncem na Václavském náměstí.

I to „Máčin, Máčin“ bylo jiné.

Pan Kitamura mě vzal za loket a táhl mě pryč. Zamával jsem všem Nakamurkám. Divoce mi mávaly zpět a zase mě zahrnuly záplavou zubatých úsměvů.

*

Následoval jsem livrejovaného portýra a v duchu si říkal Do prčic, já bych tak rád jel s Nakamurovýma! Proč jsem vlastně souhlasil, že budu bydlet v hotelu?

Přesto jsem s úsměvem pohlédl na pana Kitamuru, který štrádoval vedle mě a usmíval se jako měsíček. Měl drahý tmavomodrý oblek a vlasy nablýskané brilantýnou. Na první pohled bohatý člověk. Dokresloval to i fakt, že před námi klopýtal portýr v červené uniformě a vlekl můj těžký kufr k obrovskému hotelovému autu. Já měl stoosmdesát centimetrů, pan Kitamura skončil někde pod stošedesátkou. Vysílal na mě zezdola úsměvy z kulaté tváře se škvírami očí a s velkou bradavicí u nosu, která působila trochu bizarně.

Země se pode mnou stále kývala, rozhoupané moře, probdělá noc a skoro dvoudenní pochod okolo lodi se na mě začínaly podepisovat.

„Taifun very bad,“ řekl jsem na vysvětlenou, proč se potácím.

„Taifú, taifú! Taihen datta né. Daidžóbu, hoteru de šawá, diná, jukkuri.“ Tajfun hrozný, dáš si sprchu, večeři a odpočineš si, odpověděl s rozzářeným obličejem pan Kitamura. Začal jsem se těšit. Toužil jsem jen po posteli a dlouhém spánku.

Dorazili jsme k velikánskému hotelovému cadillacu, v němž seděl za volantem mladík. Portýr uložil s heknutím mé zavazadlo do kufru auta a usadil se vpředu, pan Kitamura a já vzadu. U nás v Čechách chtěl každý sedět vepředu vedle šoféra, tak mi přišlo divné, čím je portýr tak důležitý, že tam sedí on, a ne pan Kitamura nebo já jako host. Až později jsem pochopil, že v Japonsku panují jiná pravidla. Důležití lidé a hosté sedí vždy vzadu, jednak kvůli bezpečnosti, a také proto, aby neseděli vedle řidiče jako závozník vedle kočího.

Auťák se tiše rozjel a vůně i ruch přístavu zůstaly kdesi za námi. Pan Kitamura se culil, něco pronesl japonsky, mladíci se rozesmáli na celé kolo a mé matné tušení, že pan Kitamura by mohl být homosexuál, se proměnilo v jistotu. Pochopil jsem, že ti dva mládenci na tom byli stejně. Vznášela se tam mezi nimi nepatřičná familérnost.

To mi tedy scházelo. Že jsem nejel s Nakamurovými! Došlo mi, že velkorysá nabídka pana Kitamury, že po příjezdu do Tokia mohu strávit týden v luxusním hotelu, než se aklimatizuji, není vůbec velkorysá, ale zištná.

Při vstupu do pokoje jsem definitivně pochopil, že naděje na samostatný pokojík byla lichá. Spatřil jsem dvě rozestlané postele, sražené těsně k sobě. Byl to pokoj pana Kitamury, který vplul dovnitř za mnou, vesele poděkoval portýrovi a zavřel. Pokoj se se mnou zahoupal, připomněl mi loď, úzkou kabinu, a hlavně příšernou únavu. Pohled na rozestlanou postel však neskýtal naději na odpočinek. Pan Kitamura jako by pochopil, snažil se rozptýlit mé rozpaky a také hned kul své železo. Rozsvítil všechna světla v luxusní koupelně, ať se hned namydlím a vysprchuji, rozbalil jukatu, hotelové lehké kimono, ať se převléknu a udělám si pohodlí.

Sakramejdlo, co s tím? Teď nemůžu odejít, je pozdě. Rozhlédl jsem se po pokoji a rázně odsunul svou postel od jeho, položil na ni kufr a rozbalil ho.

Po chvilce vyšel pan Kitamura z koupelny v jukatě, zarudlý od horké sprchy. Přiživil brilantínu ve vlasech a voněl, jako kdyby právě vyšel od holiče. Se sladkým úsměvem řekl, že u nich v Japonsku si muži večer dělají pohodlí, převlékají se do jukaty a chodí jen tak nalehko. A nijak se před sebou nestydí. Jsou vesele pospolu.

Bylo jasné, kam tím míří. V duchu jsem si řekl: tak to tedy ne. Noc v pekelném objetí tichooceánských vln mě vykovala. Nenechal jsem se smést do černých hlubin ani zdravotně zlomit a s přírodním jevem pana Kitamury si také poradím.

„A Máčin, pozor na japonské dívky. Mají nemoce. To je fuj,“ řekl pan Kitamura a přiblížil se nebezpečně blízko. Podal mi jukatu a naznačil, ať se převléknu.

Usilovně jsem přemýšlel, jak z toho ven, abych ho neurazil. Náhle mě osvítil duch svatý. Japonci naprosto respektují názor druhého, a hlavně náboženství druhého, které je pro ně svaté. To je ono! S úsměvem jsem mu jukatu vrátil a odpověděl:

„To je hezké, tyhle vaše japonské zvyky, ale u nás v Československu jsme katolíci. A co se týče nahoty, chodíme zahalení. Na to jsme přísní.“

Kitamurovi zamrzl rozzářený úsměv na rtech. Zcela zaskočen upřímně vydechl „Á só deska? Há, há, katorikku ka…“ Ach tak… katolíci…

„Hai. Katorikku. Minna koko made jo…“ vyhrkl jsem a naznačil, že my katolíci se všichni zahalujeme až pocuď… Dopnul jsem si knoflíček u krku, a přestože mě škrtil, tentokrát jsem se sladce usmál já. Kitamurovi poklesla brada a já si pomyslel: Panebože, děkuji za spásnou myšlenku.

„Půjdu se osprchovat,“ dodal jsem už v klidu, popadl čisté šatstvo, především lehký černý rolák, co tehdy nosili Beatles, v koupelně za sebou hlučně zamkl na dva západy a posadil se na vanu. Uf.

Slastně jsem se osprchoval, protože jsem měl kalhoty i košili a všechno slepené solí, jak mě na přední palubě omývaly vlny a objímal slaný horký a vlhký vítr. Dva dny v horku v jednom oblečení – tehdy zrovna letěla umělá vlákna – nebyla žádná slast.

Když jsem vyšel z koupelny, byl pan Kitamura už zas oblečený a že půjdeme na večeři do hotelové restaurace. Vřele jsem souhlasil.

野

HÉ, ČEKOSUROBAKIA? ČASURABUSUKÁ!

Restaurace byla nóbl. Pamatuji si neuvěřitelnou úslužnost a zručnost číšníků. Pan Kitamura mě pohostil biftekem a dobrotami moře. Na biftek jsem se vrhnul, protože tři dny přes Sovětský svaz jsem moc nejedl. Pořád tam cestující krmí šíleně mastnými „cipljonky“, kuřaty, kterým jsem říkal „chcipljonky“. Naštěstí na lodi se hned po večeři zvedly vlny, spoustě lidem i žaludky, a sovětská kuchyně definitivně skončila. Pak už byly k mání jen „bulky“, žemle, ale ty se povětšinou koulely po jídelně mezi ležícími Japonci.

Mořským zeleninkám a potvorám jsem ten večer ještě na chuť nepřišel, byl jsem zvyklý na rajskou a kolínka, krupicovou polévku, řízek nebo koprovku, a ze všeho nejvíc jsem od dětství miloval „escé ó“, jak jsme to s bratrem označili – salám paříž s cibulí a octem. To na jídelníčku v Okuře neměli. Ale to vůbec nevadilo, biftek byl v Čechách drahá vzácnost a byl jsem za něj šťastný. Navíc to byl japonský biftek, což, jak jsem zjistil, je samostatná kategorie radosti z jídla. Byl jemný jako dort a nakrájený na kostičky, vlastně předkrájený, aby host nemusel zápasit s nožem a vidličkou, které tam ostatně nebyly. Jediný stín, který po chvilce padl na mou radost, byla skutečnost, že právě teď jsem musel začít zápasit s hůlkami. V Praze jsem neměl možnost se s nimi sžít. To pana Kitamuru i číšníky bavilo. Pan Kitamura jim vysvětloval, že jsem právě přijel z Nachodky lodí v tajfunu, že jsem v Japonsku poprvé, že jsem z Československa, že otec je skladatel a dědeček byl také, máma že umí japonsky a číšníci s upřímným obdivem stále v uctivém náklonu pokyvovali překvapeně hlavou a vydechovali: „Á só deska?“

Pro zájemce o japonštinu podotýkám, že „Á só deska“ je výborná konverzační pomůcka. Znamená to česky aha, ach ták!, opravdu, nepovídejte, hleďme, no né…, jó?, ó… a stimuluje to partnera k dalšímu hovoru. Je to zásadní komunikační ingredience. Bez velké námahy si můžete výborně popovídat.

Po „á sódeska“ následovalo: „Hé… Čekosurobakia?“

„Čekosurobakia“ bylo Československo, vyslovené japonsky. Čekosurobakia přečtete hladce, když použijete dešifrovač pomocí záměn „l“ a „r“, „b“ a „v“. A když budete ještě myslet na to, že mezi každou souhláskou musí mít Japonci samohlásku. Z Československa se pak zrodí jasné „Čekosurobakia“.

„Hé…?“ je další frekventované slovo, je to údiv. Po delším pobytu jsem zjistil, že existuje v nekonečné škále intonací a nuancí. Zvlášť při setkání s cizincem. Tehdy moc cizinců v Japonsku nebylo a z Československa už vůbec ne, takže jsem měl brzy bohatou sbírku nejrůznějších „hé…“.

Při vyslovení „Čekosurobakia“ se v Japonsku – a zvlášť v roce šedesát sedm, tři roky po olympiádě v Tokiu – okamžitě ozvalo: „Časurabusuká!“, „Bera Časurabusuká!“, Věra Čáslavská. Absolutní ženská hvězda Japonska. Tu kombinaci jsem pak slýchával celý rok a třicet let potom.

Ten večer to bylo poprvé. Číšník opakoval:

„Čekosurobakia? Hé… Á sódeska… Čekosurobakia, hé… Bera Časurabuská…“

„Hai,“ přisvědčil jsem a zahřálo mě, že jsem spoluobčan Věry Čáslavské.

Z úcty, že patřím k Věře Čáslavské, mi nandal další várku biftekového masa nakrájeného na kousky a přidal zeleninu. O něčem takovém se nikomu v Čekosurobakia ani nemohlo snít, protože maso bylo nějak neuvěřitelně jemně naložené se zázvorem a sójovou omáčkou, zelenina měla všechny přirozené, krásné barvy a chutě, a hlavně nebyla sterilovaná z konzervy a mrsknutá na talíř jako „obloha“, jako dávka pro zajíce.

Biftek se rozplýval na jazyku, ale už jsem nemohl. Málem mi spadla hlava do talíře. Chtělo se mi jenom spát, spát, spát. Pan Kitamura požádal o účet a šli jsme k výtahům.

„Very good dinner, arigató,“ poděkoval jsem mu za večeři. „Sorry, jsem velmi unavený,“ dodal jsem. Pan Kitamura mávnul rukou a poplácal mě po zádech.

„Máčin san, betto, neru,“ řekl starostlivě. Do postele a spát.

Sotva to dořekl, probral jsem se. Toužil jsem po spaní jako nikdy, jenomže po tajfunu se dostavil jiný přírodní úkaz, který musím ustát, a pochopil jsem, že stejně jako na lodi nemůže být na spánek ani pomyšlení. Nasadil jsem katolický výraz a oznámil mu, že si ještě nemohu jít lehnout, protože musím ihned napsat dopis rodičům, že jsem doplul v pořádku. Opět spásná myšlenka, protože dopis rodičům je v Japonsku další přednostní věc, které nesmí nic stát v cestě.

Pan Kitamura, který se mezitím uložil do postele, se rozpačitě usmál. Znovu jsem ho zaskočil. Bezděky přikývl. Dopis rodičům je dopis rodičům. Povyhrnul jsem si rolák nahoru a zasedl ke stolku. Vytáhl jsem z hotelových desek aerogram, chtěl jsem, aby se rodiče už za týden dověděli, že jsem naživu a v pořádku. A že bojuji s přírodními živly.

Pan Kitamura koukal na televizi. Kdykoli jsem se po očku podíval, zda už náhodou neusnul, vrhnul na mě úsměv. Však já tě uspím, řekl jsem si a s chutí popisoval rodičům celou cestu, zvlášť tajfun a první pohled na tajemné japonské hory v mracích. A také obraz pobřeží s pěnícími vlnami. Chvílemi mi padala hlava, ale hned jsem se přemohl.

Už už jsem byl spokojený, že pan Kitamura usíná, když jsem zaslechl, že vstal. Přišel ke mně, chvilku si se zájmem prohlížel můj rukopis. Pak mě najednou zezadu obejmul a přitiskl k sobě. Měkce zavrněl: „Máčin san! Máčin san, mó neru.“ Už pojď spát.

Situace se vyhrotila. Na okamžik jsem ztuhnul, pak aniž jsem se otočil, s pohledem stále na stránky dopisu jsem nahlas ostře řekl: „Mr. Kitamura! Not this!“ Tohle ne!

Pořád mě držel. Zvolal jsem ještě ostřeji:

„Ne!“

Pustil mě.

Vstal jsem a pohlédl na něj.

„I am not like this! I go right away!“ Já na to nejsem! Jdu pryč! Schválně jsem přestal lámat japonštinu a mluvil důrazně anglicky. To zapůsobilo. Musel jsem sršet hromy blesky, protože ztichl a s rozpačitým úsměvem couval ke své posteli. Dodal jsem: „Píšu dopis a spát půjdu, až skončím. Dobrou noc!“

Načež jsem se rázně otočil, sedl si a pokračoval ve psaní.

Pan Kitamura zalehl a ztichl. Asi po dvaceti minutách jsem se ohlédl. Spal. Konečně! Bylo půl čtvrté ráno. Vydechl jsem. Snad bude klid.

Další probdělá noc. Nejdřív tajfun, teď Kitamura. Sice luxusní hotel, pěkné postele, ale žádné spaní. Nicméně jako jizerskohorský zálesák, odchovaný skalami, ledovou vodou jedlového potoka a nepřízní letního i zimního počasí, jsem se při pomyšlení, až tohle budu klukům vyprávět, usmál. Tiše jsem vstal a opatrně odsunul postel ještě o metr dál od jeho. Pak jsem strategicky položil kufr na zem, a vytvořil tak barikádu, která by mě probudila, kdyby se přece jen chtěl o něco pokusit. A oblečený, jak jsem byl, rolák nerolák, jsem padl. Tak to je teda vstup do Japonska!

Postel se se mnou rozkývala jako loď a usnul jsem, jako když mě do vody hodí.

華

KULTURNÍ ŠOKY

Pan Kitamura vstal ráno dřív než já, vysprchoval se a s úsměvem, jakoby nic se mě ptal, jak jsem se vyspal a zda chci jít na snídani. Odpověděl jsem, že se mi pod nohama ještě hýbe podlaha, ale na snídani půjdu rád. Na japonskou snídani – pečené kousky ryb, rýži, bobovou polévku, nakládanou zeleninu a boby nattó – jsem ještě neměl, dal jsem si proto vydatnou anglickou snídani. Měl jsem hlad jako rotvajler.

Po jídle šel pan Kitamura něco zařídit a já jsem zatelefonoval Masako i Sačiko. Obě se okamžitě vyptávaly na můj první večer v Japonsku. Od srdce se smály mým problémům. Takové historky hned tak neslyší. Prosil jsem je, abychom si vyšli někam do Tokia, ale Masako i Sačiko se omluvily, že to „tak trochu“ nejde.

Najednou jsem si připadal jako ve zlaté kleci. Jsem v Japonsku, avšak trčím v luxusním hotelu, místo abych se vnořil do normálního života. Zatoužil jsem jít na ulici, ale bez doprovodu pana Kitamury to nešlo. Bohatý „šačó“ – prezident, šéf továrny na tradiční přikrývky „futon“ – si mě přivlastnil. Pocházel z Kjóta, měl prý obchodní vztahy k císařskému dvoru, já byl v té chvíli jeho svěřenec a žádná síla zvenku mě nemohla dostat z jeho „hostitelské ochrany“. Bylo mi dvacet, byl jsem z Československa, první den v Japonsku, čili jsem podle zvyků zákonitě potřeboval ochranu a pomoc. I když ve skutečnosti jsem žádnou ochranu nepotřeboval. Z odpovědí Sačiko i Masako jsem vyrozuměl, že nechtějí zasahovat do jeho plánů. Šila se mnou touha vypadnout na ulici a nasávat život. Ničeho jsem se nebál, ale uznal jsem, že nemohu svévolně zmizet.

Demae

Pan Kitamura se brzy vrátil, zavolal taxík a vyjeli jsme na prohlídku města.

První pohledy na Tokio! Doslova jsem zíral na jinou planetu. Ve všem jinou než Evropa. Z rádia v taxíku se k tomu linula japonština, prokládaná japonskými sentimentálními lidovkami „enka“. V Japonsku se jezdí vlevo, takže jsem byl hodnou chvíli jako na jehlách, každá křižovatka pro mě byla nervák, že vjíždíme do protisměru.

Nejvíc bily do očí znaky. Ve všech možných velikostech a formách, nad obchody, na lampionech, reklamách, v neonech, v taxíku, na každém sloupu, nároží, na každé volné ploše byla kaskáda znaků. Ovládlo mě nadšení. Konečně vidím znaky v praxi, volné jako ryby v rodném oceánu. Ne jako leklé rybky v knížkách na katedře japonštiny v Celetné (dnešní Ústav asijských studií). Hned bych je chtěl všechny ovládat a pohybovat se mezi nimi samozřejmě jako Japonci!

Fascinovaly mě úzké uličky, kterými se auto proplétalo krokem. Všechny vyasfaltované, ale bez chodníků, takže chodci, cyklisté i auta tvořili jednu společnou rodinu. Mezi nimi a jim nad hlavami nesly betonové sloupy elektrického vedení s ohromnými transformátory stohy drátů, napojených k domkům. Ulice nad hlavami byly celé zadrátované, jako od domácích kutilů. Vypadalo to proti obloze graficky, ale nebezpečně. Naše elektrikáře by z toho okamžitě ranila mrtvice. V uličkách mezi dřevěnými domky, mezi zaparkovanými koly, skútry a auty se v proudu lidí akrobaticky proplétali kluci na kolech, rozvážeči jídla, japonsky „demae“. Na čelech měli srolované bavlněné utěrky, na nohou lehké dřeváky „geta“, na těle kabátky „happi“ s širokými rukávy do půl předloktí, na klopách vytištěné znaky restaurace, na nohou plandavé kalhoty. Jednou rukou řídili, neustále zvonili a druhou podpírali kaskádu dřevěných táců, na kterých vezli mísy s nudlovými polévkami, misky vařené rýže a různé misky se zeleninou, co si kdo objednal domů nebo do krámku. Byli to opravdu kaskadéři, protože se jim každou chvíli připletly do cesty stařenky nebo děti. Vždycky bravurně přibrzdili a udělali kličku, přímo cirkusová čísla rovnováhy, tác stále ve vodorovné poloze. Já bych už dávno všechno nejen rozlil a rozbil, ale sám ležel ve špitále a platil někomu nemocenskou za zranění. Oni ne. Sklízeli obdiv od samotných Japonců.