Obsah

- KAPITOLA PRVNÍ

- KAPITOLA TŘETÍ

- KAPITOLA ČTVRTÁ

- KAPITOLA PÁTÁ

- KAPITOLA ŠESTÁ

- KAPITOLA SEDMÁ

- KAPITOLA OSMÁ

- KAPITOLA DEVÁTÁ

- KAPITOLA DESÁTÁ

- KAPITOLA JEDENÁCTÁ

- KAPITOLA DVANÁCTÁ

- KAPITOLA TŘINÁCTÁ

- KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

- KAPITOLA PATNÁCTÁ

- KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

- KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

- KAPITOLA OSMNÁCTÁ

- KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

- KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

- KAPITOLA TŘICÁTÁ

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTOROVI

Copyright ©2019 by Michael Mammay

All Rights Reserved

Copyright ©2022 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright ©2022 for Cover illustration by Sébastien Hue

Copyright ©2022 for Cover Design by Guido Caroti

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8622-8

Pro mou ženu, z více důvodů, než kolik jich dokážu vypočítat.

KAPITOLA PRVNÍ

Navzdory tomu, co jsem provedl, jsem se ve vězení neohřál ani den.

A stojí to za starou belu.

Než došlo na maškarádu, která se vydávala za soud, strávil jsem možná hodinu v cele předběžného zadržení, ale i to se ukázalo být pouhou formalitou. Mocní o mém osudu rozhodli dávno předtím, než jsem se po cestě z Kappy vůbec vyhrabal ze stáze. Přesněji řečeno, rozhodli o politicky správném postupu, s nímž se pojil i můj osud.

Odborně se tomu ovšem neříká trestní stíhání, ale jen ,,odchod do důchodu“. Oficiální rozsudek zahrnoval spoustu právnických obratů o mé přes třicet let dlouhé příkladné službě, naléhavých okolnostech, roli velitele v terénu a podobných nesmyslech. Dokonce mi zůstala i penze, i když většina z ní putuje k Sharon.

To je teprve ten opravdový trest. Opustila mě asi před osmnácti měsíci, půl roku po mém návratu, i když většinu té doby jsme jen hráli novinářům divadýlko. Nelíbilo se jí být vdaná za vyvrhele – kazilo jí to styl. Nedivím se jí. Taky bych se sobě vyhýbal, kdybych mohl. Poznávají mě lidé na ulici, sleduje mě tisk... a to se mi rychle omrzelo. Proto jsme vztah ukončili natolik přátelsky, jak to jen pár může udělat. Já si odnesl všechen ten cirkus a ona půlku mých peněz – tak to chodí. Mohla klidně i přitlačit, ale neudělala to. Toho si budu vždycky vážit. Brzy poté nejhlasitější humbuk utichl do té míry, že jsem mohl opět žít, a tak jsem se najednou ocitl opravdu sám.

Chvíli mi trvalo, než jsem si na změnu zvykl: opustil jsem armádu, ve které se celý můj život řídil pevným každodenním režimem. Najednou jsem neměl kam jít, neměl jsem co dělat; žádné mimořádné události, žádní nepřátelé. Asi po třech měsících jsem se rozhodl, že se pustím do něčeho jiného, než abych jen seděl v novém bytě a celý den pil. A tak jsem se zakrátko ocitl navlečený do vytuněného obleku pro bojovou simulaci s partou manažerů a hrál nejdražší laserovou hru v Galaxii. Přiznávám, že k tomuto okamžiku vedlo několik dalších kroků.

Battlesim™ byla hybridní zážitková hra kombinující skutečný pohyb s virtuální realitou, ve které se týmy až dvaceti hráčů fyzicky proháněly simulovaným městem a snažily se porazit družstvo protivníka, a dosáhnout tak cíle. V našem případě jsme museli dobýt budovu, která ve virtuální realitě vypadala jako malý třípatrový hotel. Bonusové body jsme získávali, pokud jsme zlikvidovali všechny členy druhého týmu. V této oblasti jsem měl jisté zkušenosti. Náročné to bylo proto, že druhý tým vždy opětoval palbu a snažil se o totéž co my. Battlesim™ začínal jako WarTrainer 14 – armádní bojový simulátor – navržený společností Varitech Production Company alias VPC. Bohužel jeho náklady ve výsledku překročily vládní rozpočet a nabídku dostala jiná společnost, takže VPC udělala druhou nejlepší věc, kterou mohla.

Udělala z něj hru pro bohaté lidi.

Já rozhodně bohatý nebyl – ani zdaleka. Proto jsem taky musel začít makat a práce pro VPC se ukázala být stejně dobrou jako kterákoli jiná. Firma si zakládala na teambuildingových akcích pro vedoucí pracovníky, takže bylo jen otázkou času, kdy se někdo z personálního rozhodne, že by bylo pro morálku dobré, kdybychom se sem tam odpoledne všichni uvnitř simulace trochu proběhli a pokusili se jeden druhého zabít. Já nesouhlasil. Ale protože mě zaměstnávali a nenutili mě dělat nic jiného než klábosit na firemních akcích, šel jsem s davem a zahrál si.

Ve hře vedl mou jednotku finanční ředitel Albert Claxton, který během neúspěšného frontálního útoku okamžitě zabil sebe i většinu ostatních hráčů. Možná to ale udělal schválně, protože kapitánem druhého týmu byl Javier Sanchez, náš generální ředitel. Asi nebylo zrovna politicky košer zlikvidovat šéfa.

Ne že bych politice rozuměl.

Přesto jsme se ocitli v přesile patnácti ku třem a já a mí dva zbylí spoluhráči jsme se schovávali v budově, která nebyla na dostřel, a probírali strategii, zatímco druhý tým pročesával okolí a hledal nás. Zapojil jsem se do hry s představou, že se mnou bude vypadat věrohodněji, ale nečekal jsem, že vynaložím příliš velké úsilí.

Teď jsem měl možnost naplnit iluzi tím, že statečně zemřu při hrdinském útoku a pak se připojím k oslavě šéfova vítězství.

Bohužel na tohle ale nejsem stavěný.

Rozhodl jsem se, že šéfa porazím, i kdybych měl dostat padáka. A protože všichni výše postavení z mého týmu dleli ve virtuálních pytlích na mrtvoly, zbylí dva členové na mě zírali strašidelnými přilbami pro virtuální realitu, připomínajícími mimozemskou hlavu, a žadonili pohledem o radu. Nejspíš je taky vyrazí.

Alespoň budu mít s kým pít.

,,Nemůžeme zaútočit na budovu. Nemáme dost palebné síly,“ prohlásil jsem.

Oba přikývli. Možná to chápali, nebo mi jednoduše všechno věřili.

,,Naší jedinou možností je pokusit se je vylákat ven, lapit je do pasti a pak zlikvidovat. Až budou ze hry, můžeme vniknout dovnitř. Pravděpodobně si nenechají nikoho na obranu, protože se všichni budou chtít účastnit lovu.“

,,Ale jich je patnáct,“ namítla Kaitlyn Woo, viceprezidentka technického oddělení. Podobně jako já sledovala na svém integrovaném displeji patnáct červených symbolů.

,,Přesně tak,“ přikývl jsem. ,,Tím pádem se budou cítit příliš na koni, zvlášť po té první akcičce, kterou jsme projeli. Teď o hře nepřemýšlejí jako o bitvě; berou ji jako vyhlazovací operaci. Hon na lišku.“

,,Jistě, ale přesila pět na jednoho je pořád pět na jednoho,“ opáčil Derek Birchfeld, zástupce viceprezidenta pro logistiku. ,,A při hlavním útoku jsme přišli o spoustu prostředků. Přehnaná sebedůvěra mívá zpravidla racionální základ.“

Usmál jsem se, i když to přes přilbu nemohli vidět. Claxton nasadil vzdušný útok v nejhorší možnou chvíli, protože naše drony nemohly střílet, jakmile jsme se dostali do zóny úderu. Proto jsme přišli o veškerou podporu shora. Ale prošel jsem si, co nám zbývalo, a načrtl plán. Všichni, kdo hru hráli, byli inteligentní – špičky ve svém oboru – vstoupili však do mého světa. Viděli jednotlivé tahy, kdežto já vnímal variace. Oni přemýšleli po jednotlivých krocích, zatímco já komplexně. Nebyla to jejich chyba. Za mnou stála celoživotní praxe a přes všechnu propracovanost byl Battlesim™ pořád jen hrou; ve srovnání se skutečným bojem primitivní.

A i kdybych udělal kdovíjakou pitomost, nikdo nezemře.

,,Kaitlyn, kdybych tu nebyl a ty bys velela, co bys dělala? Upřímně.“

Chvíli o odpovědi přemýšlela. ,,Čekala bych, že nás budou hledat a budovu nechají bez ochrany, jak jsi říkal. Takže bych se pokusila obejít ji tady z téhle strany.“ Ukázala na trojrozměrnou mapu, kterou mezi nás promítala má přilba. ,,Pohybovala bych se rychle. A když se přiblížíme odtud, existuje reálná šance, že nás neuvidí, takže bychom je mohli i překvapit. Dokázali bychom se dostat do budovy a obsadit ji z pozice síly.“

,,Přesně tak. To je přímo učebnicová odpověď a jediný způsob, jak vyhrát.“ Skoro jsem cítil, jak se při mé chvále kření. Nelhal jsem. Odpověděla mi jako kterýkoli schopný nižší důstojník.

Až na to, že tohle jsme samozřejmě uskutečnit nemohli.

Protože v tomto případě, v přesile pěti na jednoho, znamenal učebnicový tah jistou porážku. ,,Co si podle tebe teď myslí druhá strana? Ne co protivníky hned napadne. Ale když si na chvíli sednou a začnou plánovat. Co očekávají, že uděláme?“

Po chvilce Woo pokývala hlavou, pochopila. Viceprezidentkou se nestala jen tak.

,,Budou od nás očekávat přesně to, co jsem právě řekla, že bychom měli zkusit.“

,,Správně. A udeří na nás přímo zde.“ Ukázal jsem na místo asi v půli cesty k cílové budově. ,,Ze střechy téhle stavby mají dobrý výhled a tady zase můžou někoho postavit, abychom nemohli vyklouznout zadními dveřmi.“

,,Takže na ně zaútočíme tam?“ uvažoval Birchfeld.

,,Ne tak docela,“ odpověděl jsem. ,,Jakmile to uděláme, poznají, že neděláme to, co očekávali, a zbyde jim dost lidí, aby změnili plán, a stejně nás porazí.“

,,To dává smysl,“ souhlasila Woo. ,,Tak co uděláme? Brainstorming má cosi do sebe, ale tuším, že ty už odpověď znáš. Můžeš nám ji jednoduše prozradit?“

Pod přilbou jsem se zasmál. ,,Jistě. Musíme je přesvědčit, že jdeme cestou, jakou od nás očekávají. Jakmile nám to zbaští, je pravděpodobnější, že se plně soustředí, aby nás zastavili. Zvlášť když jim to ztížíme. Zároveň ale zaútočíme na pozice, o kterých si myslíme, že na nich budou čekat. Napadneme je na střeše, kde nemají žádné krytí, a zaútočíme na blokádu. Doufejme, že se nám podaří jejich řady trochu ztenčit.“

,,Jak to ale uděláme jen ve třech... a aniž bychom se chytili do pasti?“ zeptal se Birchfeld.

,,Ukážeme jim přesně to, co očekávají, a pak zaútočíme z opačného směru.“ Zobrazil jsem na mapě další cestu. ,,Už jsem s tím začal.“

,,Opravdu se pokusíme sejmout šéfa?“ zeptal se.

Teatrálně jsem pokrčil rameny, aby VR gesto napodobila. ,,Jo.“

,,To zní dobře,“ souhlasil. Woo také přikývla. Rázem mi byli milejší.

VR přilba fungovala na podobných principech jako ty, které jsem poznal v armádě, takže nebylo obtížné přepínat mezi jednotlivými kanály pouhými pohyby očí. Přivolal jsem si dron a nechal ho shazovat kouřové granáty podél trasy, kterou jsme se měli podle všech předpokladů vydat, a snažil se zakrýt náš skutečný přesun.

Aniž bych na cokoli čekal, zahájil jsem leteckou palbu na střechu a proti obráncům dole na ulici jsem vyslal tepelně naváděné střely. Očekával jsem, že protivníci budou uvažovat dvojrozměrně a zapomenou na krytí shora. Zda jsem to odhadl správně, se dozvím asi za třicet sekund. Další výhoda simulace oproti skutečnému životu. Poskytovala nám tabulku, podle níž jsme poznali, kolik nepřátel jsme už ,,zabili“.

,,Je čas vyrazit,“ rozhodl jsem a všichni tři jsme se rozeběhli ke dveřím. ,,Woo, ty hlídej nahoře a pátrej po dronech. Po čemkoli, co by nás mohlo vidět. Kdybys něco zahlédla, okamžitě to nahlas, ať je můžeme zmást. Birchfelde, ty půjdeš první. Sleduj trasu, kterou jsem ti poslal na displej, a pokud možno se kryj. Čím dýl jim bude trvat, než si uvědomí naši skutečnou pozici, tím líp.“

Když Birchfeld otevřel dveře, vypustil jsem náš poslední dron, který provedl elektronický útok na nepřátelskou komunikaci. Rušení na profesionální jednotky příliš nefunguje, protože jsou na ně vycvičené. Řídí se postupy, jak se s výpadkem sítě vyrovnat, takže ve skutečném boji bych získal jen několikasekundovou výhodu. V případě civilistů jsem však počítal s tím, že mi poskytne mnohem víc času. Pokud některé z protivníků vyřadíme bombami v tutéž chvíli, kdy jim přestane fungovat komunikace, každá jednotka se bude muset rozhodovat sama za sebe, dokud se nenaladí na novou frekvenci. V nastalém zmatku se někteří možná vrhnou na místo, kde podle nich zaútočíme, někteří se stáhnou a budou se bránit. Cokoli, co je rozdělí, pomůže naší věci.

Výbuchy bomb mi sevřely hruď, virtuální realita byla natolik přesvědčivá, až jsem na okamžik málem zpanikařil. Zhluboka jsem se nadechl a připomněl si, kde jsem. Ani jeden z mých společníků nezaváhal, nejspíš proto, že skutečný nálet nikdy nezažili. Kroky dopadající na umělou podlahu se mi rozléhaly v uších, zatímco se kolem šířily zvuky výbuchů. Za běhu jsem přepínal displej, jak jen to šlo. Sedm ikon nepřátel zhaslo. Jejich polohu jsem předvídal správně. Zbývalo osm nepřátel – stále v poměru tři na jednoho pro nepřítele, už to ale bylo mnohem lepší než předtím.

Zahnuli jsme za roh a přímo přede mnou se ozvala střelba, když Birchfeld spustil automatickou palbu. Než jsem se zorientoval, tři nepřátelé leželi na zemi mrtví, střelení do zad, když utíkali opačným směrem. Teď už jich zůstalo pouhých pět na nás tři. Mnohem lepší, výhodnější poměr, protože jsem při falešném útoku vyčerpal všechen náš arzenál, takže nám zbyly jen pušky a granáty.

K cíli jsme pozvolna klusali; přebíhali od jedněch dveří ke druhým a pohybovali se těsně podél stěn budov. Vyplatí se být opatrný, i když momentálně mi připadalo pravděpodobnější, že se stáhnou a začnou se bránit. Ztráty zaznamenali stejně jasně jako my. Obnovili komunikaci, takže se můžou dohodnout na novém postupu. Byli to šéfové společnosti. Někdo se jistě ujme velení.

,,Až se přiblížíme, hlídejte si okna v horních patrech kvůli ostřelovačům,“ upozornil jsem své druhy.

Osobně bych se rozhodl bránit zevnitř budovy a pozici před útočníky skryl. Počkal bych, až nepřítel vstoupí dovnitř, a pak bych ho sejmul. Ale to jsem od amatérů nečekal. Chtěli nás vidět přicházet. Pokud využijí ostřelovače, jistě nám zadělají na problémy, takže to nebyl špatný plán, jen obyčejný. Využijeme toho. Dostaneme se tak na nějakých patnáct metrů od cílové budovy, aniž bychom museli proniknout na otevřené prostranství.

První střela se zavrtala do budovy pár centimetrů od Birchfeldovy hlavy. Střepiny se s praskotem odrazily ode zdi; rána se ozvala až po zásahu. Do prdele. Musel jsem tvůrce VR pochválit za realističnost.

,,Ostřelovač,“ vyhrkl Birchfeld jen s lehkým zakoktáním způsobeným návalem adrenalinu. Byl by z něj dobrý voják.

,,Viděl jsi, ve kterém je okně?“

Nahlédl za roh a pak hlavu zase schoval, než ho stačil nepřítel zasáhnout. ,,Třetí patro. Druhé okno zleva. Myslím, že by tam mohl být ještě jeden. Zdálo se mi, že vidím záblesk o dvě patra níž.“

To dávalo smysl. Budova měla pět oken a nepřátelé zaujali pozice u druhého a čtvrtého. Opět základní postup, nicméně účinný, získali tak nejširší pokrytí ulice, protože netušili, ze kterého směru přijdeme. Pravděpodobně umístili dva i na opačné straně budovy, takže pátý člověk zůstal plonk. Přemýšlel jsem, jestli teď, když znají naši polohu, přesunou všechny sem, nebo zůstanou na místě v domnění, že bychom mohli útočit z více směrů. Ať tak či onak, potřebovali jsme se pohnout. Měli početní převahu, takže jsem jen hádal a riskoval. Byla to hra, ne skutečný život, mohli jsme si dovolit chovat se hrdinsky.

,,Birchfelde, zůstaň tady a snaž se je zaměstnat. Zajistíš nám krytí. Woo, ty jdeš se mnou. Zaútočíme na východní vchod, pak se co nejrychleji dostaneme nahoru a pokusíme se ostřelovače sejmout zezadu.“

,,Dobře,“ přitakali oba zároveň.

Birchfeld vysunul pušku za roh a začal střílet. Neměl jsem čas sledovat výsledek. Hodil jsem na ulici kouřový granát, abych zakryl náš přesun, a sprintoval k východním dveřím. Doufal jsem, že Woo je mi v patách. Několik střel kolem nás zvířilo prach, ale kouř a rychlý pohyb nás bez úhony dovedly do stínu budovy. Teď záleželo jen na rychlosti. Rozkopl jsem dveře a přikrčený vpadl dovnitř. Dobře jsem udělal, protože mi nad hlavou o zárubně zacinkaly střely a roztříštily dřevo. Woo vystřelila zpoza mě a nepřítel se zřítil z dvacetimetrové výšky.

,,Dostala jsem ho!“ vykřikla Woo.

,,Pěkná rána. Schodiště.“ Nečekal jsem, jestli půjde za mnou. Vyběhl jsem dvoje schody do třetího patra. Nevěděl jsem, jak budou rozmístění, ale už jsem se rozhodl bojovat podle vlastních očekávání. Riskoval jsem, ale pokud jsme měli mít nějakou šanci, musel jsem na ně udeřit rychle. Kdyby šlo o skutečné životy, udělal bych to jinak. Sakra, ve skutečném životě bych se stáhl a pokusil se utéct, už když jsme prohrávali tři ku patnácti. Ale ve hře, kde mi zbývali čtyři nepřátelé, jsem měl ty nejlepší vyhlídky na vítězství. Tak či tak to za třicet sekund ukončím a všichni to půjdeme zapít.

,,Vem si druhé dveře nalevo,“ nařídil jsem Woo. ,,Já obstarám zbytek.“ Vylovil jsem granát a přesunul se ke druhým dveřím napravo. Otevřel jsem je na škvíru, hodil dovnitř granát a zabouchl. Přepnul jsem zbraň na automatiku a rozběhl se chodbou. Doufal jsem, že simulace je natolik realistická, aby můj další krok vyšel. Od místa, kde jsem očekával nepřítele, mě dělila zeď a oni se jakožto začátečníci nejspíš domnívali, že je stěny ochrání. Co nevidíš, to ti nemůže ublížit... Vystřílel jsem tucet ran skrz zeď a dveře čtvrté místnosti nalevo a pak se otočil, abych pokropil ty napravo.

Vykopl jsem dveře. Postava – nedokázal jsem poznat, jestli je to muž nebo žena – se dívala z okna, což znamenalo, že Birchfeld odvádí skvělou práci, aby snajpra zaměstnal. Voják se otočil, sotva jsem vstoupil, a obrátil na mě pušku, ne však dost rychle. Už jsem zamířil a měl nejméně dvousekundový náskok.

Ztuhl jsem.

Nebylo to systémem ani zbraní. Mohl jsem za to já. Nestiskl jsem spoušť. O chvíli později mi přilba potemněla. Ženský počítačový hlas mě vyzval, abych se posadil, a když jsem tak učinil, na integrovaném displeji se spustilo video, takže jsem mohl sledovat zbytek bitvy přepínáním mezi několika kamerami. Netrvalo to dlouho. Woo boj prohrála a padla; já ženu, na kterou jsem střílel přes zeď, nezasáhl. Můj granát sice zabral, ale proti Birchfeldovi zůstávali tři. Podařilo se mu jednoho sejmout, než ho také dostali.

Snad nejlepší částí firemního simulátoru byl plně vybavený bar, s pohodlnými stoličkami z umělé kůže a luxusními vysokými stoly. Měli v něm také excelentní výběr whisky, čehož jsem využil, protože jsme pili na firemní účet a já měl stejně v plánu jet domů veřejnou dopravou. Popíjel jsem svou druhou velmi drahou single malt whisky z Ferry III.

O stůl dál se vytahoval Phillip Tannard, jeden kretén z účtárny, a hlasitě všem vyprávěl průběh celé bitvy. Poslouchalo ho půl tuctu jeho přívrženců tísnících se okolo něj. ,,Zůstal jsem tam jen já, sám v místnosti proti nejslavnějšímu vojákovi v Galaxii. Proti Postrachu Kappy. Měl mě v hrsti, ale já byl rychlejší.“

To Tannard mě zastřelil, když jsem ztuhl, ale já jeho líčení neopravil. Jeho verze zněla líp než pravda a každý miluje dobré historky. Usmál jsem se a pozvedl sklenku k němu, pak jsem ji vypil a vyžádal si další. To patřilo k práci. V kanceláři ode mě příliš nečekali, ale rádi tu měli slavného chlápka z války. Dělalo jim dobře ocitnout se v mé blízkosti.

Sheila Jacksonová se přesunula na stoličku naproti mně, když mi číšník přinesl další drink. Převlékla se do nepřístupně vyhlížejícího šedého kostýmku se sukní ke kolenům a dokázala vypadat upraveně, přestože se právě vynořila ze stejného falešného bojiště jako my ostatní. Byla to jediná osoba ve VPC, kterou jsem považoval za skutečnou kamarádku, a chystala se mě o něčem poučit. U přátel se to pozná.

,,Jsi v poho?“ zeptala se. ,,Tannarda si nevšímej. Je to vůl.“

,,To je. Ale jsem v pohodě,“ přikývl jsem. Upřeně se na mě zadívala. ,,Co je? No fakt? Jsem v cajku.“

,,Víš, že jsme všichni měli k dispozici kamery, jakmile nás zabili, že? Všichni jsme viděli, jak jsi vběhl do té místnosti.“ Napila se červeného vína.

Povzdechl jsem si, usrkl a vychutnával si bohatou chuť whisky. ,,Jasně. Na to jsem zapomněl.“ Přistoupil k nám Javier Sanchez, generální ředitel, a ušetřil mě tak dalšího rozboru.

,,Carle! Výtečný boj.“

,,Díky,“ kývl jsem mu. ,,Je to skvělá simulace. Hodně realistická.“

,,Myslel jsem si, že jsme tě zabili, když to bylo patnáct ku třem, ale ty jsi nám nakopal zadky. Mě jste dostali na střeše dronem. Jak to, že jsi s touhle strategií nepřišel dřív?“

,,Nenapadlo mě to,“ zalhal jsem. Bylo snazší nechat vše plavat, teď když bylo po bitvě a já měl v ruce pití. Sice mi vyplácí mzdu, ale pravdu mu nedlužím.

Obdařil mě širokým úsměvem hodným generálního ředitele. Myslím, že mou lež vycítil. ,,Jistě. Pro tým to bylo rozhodně výhodné. Díky.“

Opětoval jsem falešný úsměv a pak pozvedl sklenku; hrál jsem roli pokorného zaměstnance. ,,Samozřejmě. Není zač.“

,,Mohl ses z toho vyvlíknout,“ pokračovala Sheila, když nás Javier opustil.

Věnoval jsem jí polovičatý úsměv, tentokrát však opravdový. ,,A k čemu by to bylo? Platí mi dobře a moc toho po mně nechtějí. Tohle skousnu.“

Zaváhala.

,,Jasně, chápu. Dobře, ale dávej si bacha, jo?“

,,Jistě.“ Věděl jsem, co se mi snaží naznačit, ale nechtěl jsem se tím teď zabývat. Naštěstí mě zachránil číšník, který mi přinesl další whisky. Chvíli jsem jí jen kroužil a sledoval, jak se na jantarovém alkoholu vytvářejí vlnky. Sheila narážku pochopila a změnila téma.

KAPITOLA DRUHÁ

,,Ztuhl jste? Co to znamená?“ Doktorka Baqriová si přisunula židli zpoza stolu přímo přede mě. Klasické základy psychiatrie. Stůl představoval mezi námi bariéru, a tak ho odstranila.

,,Vy jste tady odbornice. Neměla byste mi říct vy, co to znamená? Ztuhl jsem. Nedokázal jsem stisknout spoušť. Nevím proč.“

,,Proč jste si myslel, že hrát vojenskou simulaci je dobrý nápad?“

Opřel jsem se do drahého kancelářského křesla. Mělo síťované opěradlo a vynikající bederní opěrku. Prostě prvotřídní. ,,Nevím. Nezdálo se mi to kdovíjak náročné a tak trochu to k mé práci patří.“

,,Hádám, že by váš šéf pochopil, kdybyste tu akci vynechal,“ opáčila.

,,Určitě by to pochopil. Ale nechtěl jsem to vytahovat, víte? Lidi nemají rádi, když musí pracovat vedle bláznů.“

Zavrtěla hlavou a něco si poznamenala do zápisníku. ,,Už jsme si o tom slově něco říkali.“

,,Jistě. Pardon,“ zamumlal jsem.

,,Navíc vědí, čím jste si prošel. Jsou to veřejně známé informace.“

Napůl jsem si odfrkl. ,,Jo, to já vím.“ Jednou jsme to už řešili. Neschopnost uniknout z centra pozornosti; lidi, kteří mě znali – nebo si mysleli, že mě znají – byli všude, kam jsem se vydal.

,,Chcete si o tom promluvit? O lidech, kteří si myslí, že vědí, čím jste si prošel?“

,,Ani ne.“

Povzdechla si. ,,Carle, terapie zabírá, jen když jste ochotný sám mluvit.“

Pokusil jsem se vykouzlit na tváři šťastný výraz.

,,Co vám mám ještě povědět? Zabil jsem hromadu mimozemšťanů. A musím s tím teď žít.“

,,Existuje spousta lidí, kteří vás za to, co jste provedl, považují za hrdinu.“

Měla pravdu. Půlka Galaxie ve mně viděla jakéhosi vojenského vykupitele.

,,Jistě. A spousta lidí jsou taky kreténi,“ dodal jsem. ,,A jiní si zase myslí, že jsem zrůda.“

,,A co vy?“

Na okamžik jsem zaváhal a pak se zasmál.

,,Jste dobrá, doktorko. Vždycky to hodíte na mě.“

Usmála se; zdálo se, že upřímně. ,,No, je to má práce, ne? Ale protože o tom nechcete mluvit, zaměříme se na něco jiného. Jak se vám spí?“

,,Dobře,“ odpověděl jsem.

Zavrtěla hlavou. ,,Myslím, že mi lžete, Carle.“ Chytrá dáma. Málokdy jsem ji oklamal.

,,Fajn. Spí se mi pořád stejně. Často vůbec nezaberu, a když už ano, zdají se mi tamty sny.“

,,Jsou klidnější?“ zeptala se.

,,Ne.“

,,Víte, že existují léky, které bychom mohli–“

,,To už jsme přece probírali, paní doktorko. Žádné drogy.“

,,Alkohol je ale taky droga,“ namítla.

,,Je. Ovšem patří k těm, které znám. Mám s ním spoustu praxe. S těmi chemickými výtvory si nechci zahrávat. Nikdy přesně nevím, jak na mě budou působit.“

Znovu si povzdechla. Hodně našich sezení končilo jejím povzdechem. Nedělal jsem to schválně. Asi jsem nebyl připravený, že by se mělo cokoli zlepšit.

Odešel jsem z ordinace a do práce dorazil pozdě. Nikdo si toho nevšiml, a pokud ano, nic neřekl, což vyšlo nastejno. Dal jsem si kávu, sedl si za počítačový terminál a předstíral, že čtu e-maily. Ale po většinu času jsem si procházel zprávy ze sportu. Lidi z informačních technologií mě určitě monitorovali, ale ani na to nikdo nereagoval, takže mi to bylo jedno.

Má kancelář měla průhledné stěny, což mi v některé dny v budově s kancelářemi bez zdí poskytovalo jistou míru soukromí. Jindy mi připomínala akvárium, kde lidé mohli z bezpečné vzdálenosti pozorovat masového vraha za výlohou. Na dveřích mi visela cedulka s nápisem Zástupce viceprezidenta pro bezpečnost. Technicky vzato se k tomuto titulu vázala řada povinností, zejména chránit Varitech Production Company před všemi nebezpečími korporátního bojiště. V reálu jsem se objevoval na firemních akcích, jako byla naše válečná hra, a využíval jsem těch několika málo kontaktů, které mi v armádě zbyly, abych domluvil schůzky pro obchodní zástupce nebo prosadil nový projekt. Bylo to dobře placené a nikdo po mně nestřílel.

Zaklepání na dveře vydalo ten zvláštní dutý zvuk, typický jen pro ťukání do falešného skla. Mávl jsem, aby příchozí vstoupil, aniž bych vzhlédl od monitoru. Má kamarádka Sheila by neklepala, a pokud nešlo o ni, bylo mi jedno, kdo to je. Někdo z mého týmu asi patnácti podřízených po mně nejspíš chtěl něco podepsat.

,,Plukovníku Butlere?“

,,Carle,“ opravil jsem ženu ve dveřích. Nezáleželo na tom, kolikrát jsem lidem řekl, ať mě oslovují jménem, trvali na mé hodnosti. Vzhlédl jsem a navázal oční kontakt. Nepoznával jsem ji. Měla na sobě firemní uniformu – uhlový kostýmek – a kaštanové vlasy vyčesané do drdolu. Věděl jsem určitě, že pro mě nepracuje, ale nebyl jsem si jistý natolik, abych to řekl nahlas a riskoval trapas.

,,Pane, došlo k narušení bezpečnosti a pan Sanchez by si s vámi o tom rád promluvil.“

,,Pan Sanchez chce mluvit se mnou? To se mi zdá nepravděpodobné. Jste si jistá, že nechce mého šéfa?“ S Javierem Sanchezem jsem mluvil hodněkrát, ale nikdy se to netýkalo mé momentální práce.

,,Vyjádřil se zcela jasně, pane.“

,,Hm.“ Vstal jsem. ,,Mohl nařídit sekretářce, ať mi pošle termín schůzky.“

,,To jsem taky udělala, pane.“

Podíval jsem se na monitor. ,,Aha. Omlouvám se.“

Věnovala mi předstíraný úsměv, který mě vybízel, že bych si měl pospíšit. Shlédl jsem na svou košili a na okamžik si přál, abych ráno strávil se žehličkou o chvilku déle, a pak ji následoval k výtahu jedoucímu až nahoru.

Do nejvyššího patra budovy VPC jsem zavítal jen jednou, když mě sem přijímali, ale už jsem na to téměř zapomněl. Bylo stejně vzdušné jako všechna ostatní patra s výjimkou čtyř rohů, kde se nacházely kanceláře s neprůhlednými stěnami. U uniformních stolků seděli uniformní pracovníci a tiše hovořili do komunikátorů nebo se proťukávali daty na obrazovkách. Vzduch jako by tu zvuky tlumil. Následoval jsem svou průvodkyni do největší z rohových kanceláří. Zastavila se u stolu před ní a pronesla do malého přístroje něco, co jsem neslyšel. O chvíli později se dveře otevřely a vyšel z nich s úsměvem na tváři Sanchez. Na pohled vypadal, že je v kondici. Bylo mu skoro šedesát, takže mu podle kalendáře bylo zhruba stejně jako mně, nicméně fyzicky byl o víc než deset let starší. Já totiž strávil spoustu času v kryospánku. Kdybych byl ješitný, možná by mi vadilo, že i přesto vypadá o deset let mladší než já. V černých vlasech jste nenalezli jediný náznak šedin a snědou tvář mu kazily pouze jemné vrásky, a to jen kolem očí. Přiznávám, trochu to mé city ranilo.

,,Carle. Rád tě vidím.“ Přistoupil ke mně, já na oplátku nakročil k němu a potřásl mu rukou.

,,Žádný problém, Javiere. Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Trval na tom, abych mu tykal, i když neformálnost nenabízel každému. Myslím, že chtěl v lidech vzbudit dojem, že jsme si bližší, než jsme ve skutečnosti byli. Ale šéf je šéf a mně to nevadilo, dokud mi pravidelně chodila výplata.

Zatvářil se přehnaně odmítavě.

,,Nejdeš pozdě. Pojď dál.“

Jeho prostorné kanceláři dominovaly dvě prosklené stěny. Na rozdíl od těch mých byly obrovské a naskýtal se z nich nádherný výhled na East Park a město. Přešel po drahém modrém koberci k ozdobně provedené dřevěné skříni. ,,Dáš si něco k pití?“

Koukl jsem na hodinky, kolik je. Jedenáct dopoledne. ,,Ještě pořád jsem v práci.“

Mávl rukou. ,,Už nejsi v armádě, Carle. Kromě toho jsem šéf a trvám na tom. Je to Ferra. Dvacetiletá.“

Podíval jsem se na láhev, kterou držel v ruce. Musela stát tak tři stovky. ,,Pak odmítnout nemůžu.“

,,Moudrej chlap.“ Nalil do dvou křišťálových skleniček štědré množství whisky, stříkl do ní trochu vody a jednu mi podal. Přičichl jsem si, lokl a vychutnával si ji. Chvíli jsme jen tak mlčky stáli. Ferra III na nás čekala dvacet let, takže si trochu úcty zasloužila.

,,Hádám, že jsi mě sem nezavolal jen kvůli té báječné whisky,“ poznamenal jsem.

Usmál se. ,,To je tak zřejmé?“

Pokrčil jsem rameny. ,,Nestává se mi denně, že přede mnou někdo jen tak otevře láhev, která stojí víc, než je denní mzda většiny lidí.“

,,Někdy je fajn dopřát si něco lepšího.“ Ukázal na velkou dřevěnou židli s rovným opěradlem a já se posadil. Přitáhl si druhou šikmo k té mé, takže jsme seděli blízko sebe, ale nedívali si přímo do tváře. Ideální pohodlí pro hosta; asi si to přečetl v nějaké knize. ,,Mám jeden bezpečnostní problém a chci, aby ses na něj podíval.“

Nevěděl jsem, co říct, a tak jsem mlčel. Asi to trvalo příliš dlouho, protože dodal: ,,Jsi koneckonců z bezpečnostního.“

,,To jsem. Promiň, ale asi ti to nikdo neřekl... Čekal bych, že ano. Já vlastně nedělám přímo u bezpečnosti.“

Tvář mu ztuhla. ,,To já vím.“

,,Ale stejně na to chceš mě,“ dodal jsem, aby on nemusel. Když už víte, kam šéf míří, je dobré mu pomoct to vyslovit.

,,Protože si myslím, že tenhle úkol přesně odpovídá tvým schopnostem.“

,,Ví o tom Wong?“ Xi Wong byl viceprezidentem pro bezpečnost a můj šéf.

,,Ví. Slyšel jsi o Omicron Technologies?“

,,Jistě,“ přikývl jsem. ,,Všichni tu firmu znají. Zbraně, vojenské motory, bezpilotní letouny, lazarety... vše, co nese prachy.“

,,Před pěti dny se jim někdo naboural do sítě.“

,,Páni, to je něco.“ Usrkl jsem whisky. ,,Jak daleko se dostal?“

,,Úplně všude.“

Hvízdl jsem. ,,To je fakt velký. Ale co to má společného s námi?“

Javier také upil.

,,Na první pohled nic. Možná bych měl mít z jejich neštěstí dokonce radost, protože některé naše obchodní zájmy se překrývají. Ale je v tom cosi víc. Ať už je napadl kdokoli... nečekali ho. Omicron má tu nejlepší ochranku, jakou si lze za peníze koupit.“

,,A ty se bojíš, že by se to mohlo stát nám.“

,,Přesně tak.“

,,Chápu. Co ten útok způsobilo? Po čem šli?“

,,Omicron o tom pochopitelně zrovna dvakrát nemluví. Proto jsi tu ty. Zaměstnává spoustu bývalých vojáků. Oslov je a zjisti, co můžeš. A taky co bychom mohli udělat, abychom se sami ubránili.“

Zvážil jsem to a v duchu si procházel, jak na to.

Udělat to správně vyžadovalo spíš zpravodajského agenta než někoho jako já. A taky člověka zběhlého v počítačových sítích, ale někoho bych najít dokázal. Znovu jsem se napil, abych mohl přemýšlet. ,,Koho máš do mého týmu?“

,,Chci to udržet v tajnosti,“ odpověděl. ,,Poskytnu ti člověka z právního oddělení, abyste se poradili, ale to je všechno.“

,,Z právního?“

,,Je trochu citlivé šťourat se v jiné firmě,“ vysvětlil. ,,Nechceme se dostat do problémů.“

Nasadil jsem neutrální výraz. Ve skutečnosti mi tím sděloval, že se nechce nechat chytit. To by mohlo být ošemetné, protože každý, koho bych oslovil a kdo by se mnou mohl mluvit, by potenciálně hovořil i o mně. Bylo to ale jeho rozhodnutí, ne úplně hloupé. Najdu způsob, jak to zařídit. ,,Kolik toho už víme? Z čeho můžu vycházet?“ zeptal jsem se.

Ušklíbl se na půl úst. Poznal, že mě zaujal. ,,Co potřebuješ?“

,,Všechno, co víme o narušení a jak k němu došlo. I jen to, kdo ho nahlásil.“

,,Moc toho nevíme. Nic se nezveřejnilo.“

Samozřejmě že ne. Nevím, proč jsem se obtěžoval ptát. ,,Začneme tedy něčím snadným. Jak ses o tom dozvěděl ty?“

Odvrátil ode mě pohled, předstíral, že se dívá do sklenky, ve skutečnosti ale přemýšlel. Bylo v tom něco důvěrného. Zdroj mimo mou platovou třídu.

,,Potřebuju někde začít,“ pobídl jsem ho. ,,Aspoň mi napověz. Ten zdroj – je armádní, politický, uvnitř Omicronu?“

,,Armádní,“ přiznal.

Chvíli jsem mlčel a doufal, že ho to trapné ticho přiměje prozradit víc. Spoustě lidí ticho vadí. V Javierovi se cosi změnilo. Něco nepatrného, ale významného. Tvář mu lehce ztuhla a já pochopil, že víc už mi nepoví. ,,Vím, že to není nic moc. Uvidíme, co se dá dělat,“ pronesl nakonec.

,,Jistě.“ Dopil jsem zbytek whisky. Měl jsem informací pomálu, ale o život bezprostředně nešlo. Udělám, co budu moct, s tím, co mám. ,,Kdo je můj kontakt na právním?“

,,Jacques Dernier. Přijde za tebou do kanceláře. Budeš ho o všem informovat. Nechceme mít problémy.“

Nelíbilo se mi, že se kolem mě má motat právník, ale Javierova řeč těla další diskuzi nepřipouštěla. ,,Výborně. Zhodnotím situaci a sepíšu zprávu, co bude potřeba zařídit dál. Dej mi dva dny.“

Tvář se mu mírně uvolnila. ,,Dobře. Věděl jsem, že jsem oslovil toho pravého.“

Jak Javier slíbil, právník na mě čekal v kanceláři a seděl rovně na jediné židli, kterou jsem tam pro hosty měl. Když jsem vstoupil, vstal; byl o něco vyšší než já, mladší, s černými vlasy učesanými ve stylu, který jsem si pro sebe označil jako ,,manažer číslo jedna“. Podal mi ruku. ,,Jacques Dernier.“

,,Carl Butler,“ opětoval jsem mu stisk.

,,Mám pro vás pracovat,“ navázal. ,,Dovolil jsem si vytvořit společné úložiště, v němž můžeme sdílet dokumenty a informace. Najdete je ve svém systému; jsou tam i mé kontaktní údaje.“

,,Skvělé.“ Obešel jsem stůl a posadil se. Jacques si také sedl a čekal, až promluvím. Zapnul jsem monitor a uviděl, co pro nás nastavil. Praktické.

Tehdy jsem se rozhodl, že ho od všeho odříznu.

Javier mi nařídil, abych se s právníky podělil o vše, a já hrál s ním, abych se nedostal do potíží, ale tak trochu jsem si přál vědět, co by se stalo, kdybych to neudělal. Javier by se možná naštval, ale nevyhodil by mě. Ne bez varování. Podstatné bylo, že jsem právníky nepotřeboval. Zatím jsem nevytvořil žádný plán, legální ani nelegální, a dokud jej nebudu mít, jen by se mi pletl do cesty a kladl otravné otázky. Ignoroval jsem Jacquese a začal hledat jeho jméno v adresáři firmy.

,,Potřebujete něco, co bych mohl udělat?“ zeptal se po několika mlčenlivých minutách.

,,Jistě,“ odpověděl jsem. ,,Potřebuju seznam všech, kdo pracují v Omicronu. Ne úplně všech – jen vedoucích pracovníků.“

,,Dobře, to zvládnu. Co hledáme?“

Ve firemním rejstříku jsem našel jediného Derniera. Pro VPC pracoval asi osm let. Jednou povýšil. Nic neobvyklého. ,,Jak jsem řekl, seznam jmen. Hledám někoho, koho znám a koho můžu oslovit. Nemám představu, jakým směrem se vydám, takže potřebuji haldu informací. Třeba něco uvidím a přijdu na to.“

,,Ještě něco?“

,,Jestli chcete, porovnejte jména s obsahem nedávných novinových článků. Schválně, jestli vypátráte něco zajímavého.“ Měl jsem v plánu udělat totéž sám, ale když na tom bude pracovat, další pár očí by neměl ničemu uškodit ani prozradit žádné z mých tajemství. Ne že bych zatím nějaké skrýval. Možná to Derniera zaměstná natolik, že si nevšimne, jak moc ho ignoruju. A taky poznám, jestli něco nevynechal. Tím si ho prověřím a zjistím, jestli mu můžu do budoucna věřit. ,,Všechno, co najdete, nahrajte do toho úložiště, které jste zřídil, a já udělám totéž.“

,,Dobře, pane,“ přikývl.

,,Prosím, říkejte mi Carl.“

Prosím.

KAPITOLA TŘETÍ

Z kanceláře jsem odešel asi o hodinu později a zamířil domů. Potřeboval jsem začít pracovat na Omicronu, ale nechtěl jsem to dělat na půdě firmy. Cokoli bych v jejím systému provedl, to by někdo uvnitř poznal, a Javier si přál všechno držet v tajnosti. Díky Dernierově pečlivosti jsem si mohl stáhnout seznam zaměstnanců Omicronu na počítači doma. Jeho práce jistě nějaké stopy zanechala, pokud by si je někdo opravdu přál najít, ale usoudil jsem, že právníci vědí, jak se chránit.

Sestoupil jsem do mramorového paláce, který VPC nazývalo vstupní hala, a vyšel ven pompézními otáčivými dveřmi. Kaňonem mrakodrapů se proháněl chladný závan a přinutil mě se otřást, sotva jsem vyšel na chodník. Zalitoval jsem, že jsem si nechal kabát v kanceláři. Na Talce IV vždycky foukal vítr, alespoň na těch místech, která jsem kdy navštívil – byla to jediná skvrnka na kráse jinak příjemné planety. Ne že bych měl na vybranou stran bydlení. Na Talce sídlily všechny význačné vojensko-technologické společnosti. Potřebovaly být nablízku politikům, a co je důležitější, vojenské byrokracii.

Ušel jsem sto metrů k zastávce hromadné dopravy a při čekání vytáhl komunikátor. Navolil jsem si kontakty a poslal zprávu Karen Plazzové, reportérce, kterou jsem znal z pobytu na Kappě. ,,Zavolejte mi. Mám pro vás článek.“

Za okamžik se autobus vynořil zpoza rohu a já nastoupil. Volných místo bylo ve vznášedle dost; normální lidé museli takhle brzy odpoledne ještě pracovat. Klopil jsem hlavu a snažil se vyhnout očnímu kontaktu s asi desítkou dalších lidí uvnitř. K sedadlu jsem se dostal až někdy v polovině cesty v domnění, že si mě nikdo nevšiml, ale když jsem zvedl hlavu, muž sedící naproti přes uličku na mě zíral s natěšeným úsměvem.

,,Omlouvám se, že vás obtěžuji, ale je mi opravdu ctí s vámi cestovat v jednom autobuse, pane. Ukázal jste těm mimozemským parchantům, kdo je v Galaxii pánem.“ Pořád se usmíval. Věnoval jsem mu spíš úšklebek a přikývl v nacvičeném gestu souhlasu, který lidi obvykle potěšil.

Žena o pár sedadel dál, kterou na mě upozornila jeho slova, se na mě zadívala a zatvářila se ostentativně znechuceně, aby mi byl její postoj zcela jasný. A taky byl. Setkával jsem se s ním často.

Znovu jsem sklopil oči k přístroji a okolí vytěsnil. Oněch třináct bolestivých minut, které trvalo, než jsme dorazili na mou zastávku, jsem strávil pročítáním zpráv a hledáním čehokoli, co se týkalo Omicronu. Nic jsem nevypátral. Vystoupil jsem a došel padesát metrů ke dveřím svého domu. Nebydlel jsem v kdovíjak luxusní čtvrti, ale dopravní dostupnost mi menší pohodlí vynahrazovala. Navíc jsem už žil i na horších místech. Nevýrazný bytový dům oplýval obkladem z umělého kamene, který měl podle architekta zřejmě vypadat zajímavě. Místo toho působil lacině. Vyjel jsem výtahem do sedmého patra a pomocí dvoufaktorového ověření jsem vypnul alarm. To, co jsem ušetřil na nájemném, utratil jsem za bezpečnost.

Sotva jsem vešel do svého dvoupokojového bytu, zavolal jsem Sheile Jacksonové. Ujistil jsem se, že volám na její osobní komunikátor, ne na nic spojeného s VPC.

,,Ahoj. Kde jsi?“ zajímala se.

,,Vypadl jsem dřív,“ odpověděl jsem.

,,To musí být fajn.“

,,To je,“ přisvědčil jsem. ,,Hele, co víš o Jacquesi Dernierovi?“ Sheila znala všechny. Měla mozek, který si pamatoval tváře i jména. Nikdy bych ji netrumfl.

,,Z právního?“

,,Jo.“

,,Nic moc,“ odpověděla. ,,Ve firmě pracuje šest nebo osm let. Nastoupil hned po škole, myslím.“

,,Kdo je jeho patron?“ vyptával jsem se dál. ,,Má vůbec nějakého?“

,,Je si blízký s Abarrim. Zástupcem viceprezidenta pro právní záležitosti. Nevím, jestli to souvisí, ale rozhodně jsou kamarádi. Občas spolu obědvají.“

,,Obědy můžou být čistě obchodní,“ namítl jsem.

,,Můžou,“ souhlasila Sheila. ,,Ale když se lidem někdo nelíbí, hledají jiné možnosti, jak se setkávat, než u jídla.“

,,Jasně. A s kým je spojený Abarri?“

,,Kromě generálního ředitele?“

,,To jsem si myslel,“ ucedil jsem. ,,Abarri je Javierův člověk v právním oddělení?“

,,V podstatě ano. Javier si s viceprezidentem právního moc nerozumí, proto má v záloze Abarriho.“

,,Kdyby tedy Javier chtěl mít k ruce řadového právníka, nejspíš by se poptal u Abarriho, a ten by mu doporučil Derniera.“

,,Dost možná,“ připustila Sheila.

,,Díky. Jsi zlato.“

,,Ryzí,“ opáčila. ,,Dlužíš mi oběd.“

,,Máš ho mít.“ Moc jsem se toho nedozvěděl, ale informace o pracovních vztazích se mohou hodit do budoucna.

Komunikátor mi zabzučel dřív, než jsem ho stačil odložit.

,,Co pro mě máte?“ ozval se hlas Karen Plazzové. Pracovala teď v hlavním městě a zhruba jednou za měsíc jsme prohodili pár vět. Vždycky jsme si říkali, že bychom si měli povídat častěji, když jsme na stejné planetě, ale nikdy jsme se k tomu nedostali.

,,Potřebuju laskavost,“ vybalil jsem na ni.

,,To je divné. Přísahala bych, že ve vaší zprávě stálo, že pro mě máte námět na článek. Mělo mě napadnout, že budete chtít něco vědět.“

,,To bolí,“ ušklíbl jsem se.

,,Zastavte mě, až řeknu něco, co není pravda. Máte nějaký námět, nebo ne?“

,,Jistěže mám. Zatím ale nevím jaký.“

,,Sakra, vy mě napínáte, Butlere. Musíte mi říct něco víc. Takhle to v novinařině funguje. Vy něco sdělujete nám.“

,,Pamatujete, jak jsem vám tenkrát na Kappě neřekl ani ň, a pak z toho vylezl největší článek roku, který jste napsala vy a pak vyhrála tu cenu? Tu Jacobovu, myslím–“

,,Jistě, jistě,“ přerušila mě. ,,Jak dlouho se na to budete ještě odvolávat?“

,,Nevím. Asi tak dlouho, dokud se o vás bude mluvit jako o reportérce, která získala Jacobovu cenu?“

,,Stručně řečeno vám něco dlužím.“

,,Tvrdím, že jsem si u vás možná vysloužil trochu důvěry, a když říkám, že něco mám, tak to opravdu mám.“

,,Ráda bych si povídala celý den, Carle, ale někteří z nás musí doopravdy pracovat.“

,,Pochopitelně,“ souhlasil jsem. ,,V Omicronu došlo k narušení bezpečnosti. Nikdo o tom nikomu nic nepověděl. To je váš námět.“

,,K jakému narušení bezpečnosti?“

,,Tím si nejsem jistý. Ale je značné a figurují v tom důležití lidé.“

,,Kteří důležití lidé?“ vyptávala se.

,,Tím si taky nejsem zatím jistý.“

,,Tak jak to víte?“

,,Vy máte ale otázek,“ podotkl jsem.

,,Živím se tím.“

,,Pochopitelně. Ale víc vám říct nemůžu.“

Na chvíli se odmlčela, nejspíš si dělala poznámky. ,,Nic moc to není.“

,,Ne, není. Ale je to tak.“

,,Buďte upřímný, Carle. Proč mi to povídáte?“

,,Ze staré známosti.“

Zasmála se. ,,Není to tedy proto, abyste se dozvěděl víc, a nechcete po mně, abych vám to zjistila?“

,,Víte, jste pozoruhodně dobrá reportérka,“ odvětil jsem.

,,A vy jste vůl.“

,,To tedy jsem. Ale to není žádná novinka. Říkám vám, že se něco děje. Můžete se do toho pustit, nebo si to přečíst někde jinde.“

Teatrálně zalapala po dechu. ,,Carle Butlere, naznačujete snad, že byste mě podváděl s jiným novinářem?“

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA TŘETÍ