Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Dopis od Angely

- Poděkování

IKAR

Angela Marsonsová

ŠTĚSTÍ NA PŘÁNÍ

IKAR

Přeložila Marcela Nejedlá

IF ONLY

Copyright © Angela Marsons, 2021

First published in Great Britain in 2021 by Storyfire Ltd

trading as Bookouture.

All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2022

ISBN 978-80-249-4929-1

Tato kniha je věnovaná Kim Nashové. Pracující ženě, matce a autorce, jedné z nejsilnějších žen, co znám.

KAPITOLA PRVNÍ

„Prosím, pane Williamsi, dnes večer opravdu potřebuji odejít z práce včas. Včera jsem se o tom zmiňovala.“

Cher slyšela ve vlastním hlase otravně prosebný tón, hrdost však musela jít stranou.

„To je nepříjemné, Cher, ale to jsem ještě nevěděl, že mě pan Hunter bude chtít dnes večer vidět.“ V šéfově úsměvu nebyla znát ani stopa lítosti. „Mohl bych vás po schůzce s ním potřebovat. Možná má pro mě něco naléhavého.“

Samozřejmě, oběžník, jenž zajistí světový mír. E-mail k ukončení hladomoru v Africe. Nebo, což je pravděpodobnější, fax jednomu z nájemců obchodů v nákupním centru, pomyslela si.

Zhluboka si povzdechla, jen aby ocenil její obětavost. Kvůli němu teď přijde pozdě na dámskou jízdu. Sarah a Deb z toho nebudou dvakrát nadšené. Dnes večer měla kamarádky hostit těstovinami, vínem a notnou dávkou Toma Hardyho na Netflixu.

„Tak já tu počkám, než se vrátíte?“ zeptala se nešťastně.

„Hmm… ne, Cher, pan Hunter přijde sem za mnou.“ Jeho sebejistota nabírala stejných rozměrů jako zvětšující se tmavomodrá skvrna prosakující mu v podpaží.

„On… on přijde… ale… on nemůže,“ zaprotestovala a letmo si připomněla svůj vzhled. Podívala se na své robustní boty – vhodné leda na vysokohorskou túru. Narychlo nanesená rtěnka už dávno vzala za své spolu s křupavou bagetou. Kdyby věděla, že je svou návštěvou poctí sám Michael Hunter, vzala by si podpatky a mumifikovala se do stahovacího prádla.

„Jako hlavní manažer centra si může chodit, kam chce, a nejsem si jistý, zda by ho od toho odradil názor sekretářky.“

Umělé nehty na pravé ruce jí vyrývaly do dlaně půlměsícové rýhy. Věděl, že nesnáší výraz sekretářka. Vždycky v ní vyvolával představu krátkých sukní, laku na nehty a sezení na šéfově klíně.

„Ahoj, Cher. Jak se máte?“

„Dobrý den, pane Huntere,“ vyhrkla a cítila, jak jí tváře rudnou do odstínu vánoční červeně.

Odhrnula si chomáč neposlušných černých kadeří z čela, aby pohlédla do očí připomínajících kouřové sklo a zasazených do olivové pleti. Rozcuchané vlasy mu spadaly přes atraktivně se klenoucí obočí. Vykročil ke dveřím kanceláře pana Williamse. Dopřál jí tak příjemný pohled na dokonalý sportovní zadek.

„Černá bez cukru by byla báječná,“ poznamenal s úsměvem, když zavíral dveře.

Cher se za ním dívala a vzpomněla si na film Neslušný návrh, který tolik milovala její matka. Představila si Michaela Huntera jako Roberta Redforda, ale mladšího, a sebe jako Demi Mooreovou a modlila se, aby jí onen neslušný návrh nabídl. Vyspala by se s ním za milion liber? Přesněji řečeno, vyspal by se on s ní za milion liber a povolil by její bankovní manažer přečerpání účtu?

Nepřitahovaly ji jen jeho fyzické přednosti – a že bylo vskutku co obdivovat –, fascinovalo ji zejména jeho chování. Vyzařovala z něj nezvykle uklidňující sebejistota a sebeovládání. Ano, věděla, že o něm někteří chlapi mluví jako o nafoukaném a arogantním pitomci, ale ona ho tak nevnímala.

Okouzlení hezkým vzhledem přerostlo v něco hlubšího – a za všechno mohlo prasátko Peppa. Před pár lety objížděla tahle oblíbená televizní postavička během školních prázdnin nákupní centra. Akce se těšily takové oblibě, až nakonec došlo k bitkám v davu, když se někteří rodiče snažili bezohledně protlačit svoje děti dopředu. Organizátoři svolali na pomoc všechny zaměstnance, situaci však zvládl až Michael Hunter, který jen z bezpečné vzdálenosti pronesl: „Skončete to.“ Prasátko Peppa opustilo pódium, dav se rozešel a katastrofa byla zažehnána. Leckdo si myslel, že by bylo lepší, kdyby Michael Hunter pomohl se zvládáním davu a stížnostmi, které museli řešit ostatní členové personálu, ale Cher chápala, že to není na něm. Jeho prací bylo dělat velká a nepopulární rozhodnutí, a to také dělal a ona si ho za to vážila.

Neochotně se vytrhla ze snění a zvedla se ze židle. Káva. Chtěl kávu, vzpomněla si, jenže v tu chvíli se pravou nohou zachytila o dřevěnou třísku trčící z okraje stolu.

„Do hajzlu,“ zaklela a prohlížela si škody. Oko na punčoše se rozjelo od kotníku k lýtku, zastavilo se a vytvořilo obří díru, než zmizelo pod látkou její sukně. Mohla bych vypadat ještě hůř? zauvažovala.

Ujistila se, že si ani jedno kávové zrnko nenašlo přes filtr cestu do jeho šálku, jako se to často stávalo, když vařila kávu sobě. „Ramena dozadu, hrudník ven,“ vzpomněla si na poučku z knihy o asertivitě, kterou si impulzivně koupila. „Zlepši vystupování, zviditelni se,“ stálo na první stránce, což bylo vše, co si přečetla, než ji kniha dokonale znudila. Prvním aktem asertivity bylo vyhodit tu zatracenou věc do koše.

Vzdychla, zvedla bradu a natáhla krk, aby vytvořila iluzi, že je i bez podpatků vyšší než metr osmdesát, a do místnosti se vplížila stranou jako krab, aby si nevšimli díry na punčoše. Bože, jak mi může odolat? pomyslela si sarkasticky, zatímco couvala zpátky, oběma naprosto ignorována.

Jakmile zasedla zpět ke stolu, vybavila si pár slov, která nemohla nezaslechnout. Snižování stavů a audit. To nejsou dobré zprávy, uvědomila si, v tu chvíli se však z vnitřní svatyně ozval výbuch smíchu. Uf, tak dobrý, všechno je v pořádku. Leda by přišel kvůli tomu, aby vyhodil ji, napadlo ji. To by vysvětlovalo, proč se pan Williams směje.

Zapnula počítač a zauvažovala nad tím, zda se nepustí do psaní tří interních sdělení, která jí během posledních dvou hodin přistála na stole, ale pak si to rozmyslela. Přes všechny pokroky v technologiích zůstával pan Williams věrný staré škole. Interní sdělení, dopisy i e-maily psal rukou a pak jí je házel na stůl, aby je napsala v počítači a odeslala. Následující ráno však s největší pravděpodobností tak či onak nebude zavalena prací, ostatně jako každé jiné ráno, takže bude mít prvních dvacet minut dne alespoň co dělat.

Klikla na ikonu pasiánsu, známou též jako zkratku k nejužívanějšímu programu v jejím počítači. Na obrazovce se rozložily karty a Cher se pustila do psychologické hry, již hrála pokaždé. Pokud vyhraje, její nohy budou najednou v lycře vypadat skvěle a oblečení v šatní skříni se jako zázrakem zase vrátí do módy. Rozhodla se dodat hře na napínavosti. „Jestli teď vyhraju,“ zašeptala si sama pro sebe, „pan Hunter mě pozve na drink.“

Začala klikat na karty, dychtivá zjistit, jestli bude štěstí na její straně, ale ucukla rukou z myši, sotva se hlasy ve vedlejší místnosti přiblížily ke dvěřím.

„Není to zrovna materiál na osobní asistentku, ale je loajální,“ uslyšela hlas pana Williamse a okamžitě věděla, že mluví o ní.

Pokoušela se sama sebe přesvědčit, že ji má pan Williams rád, dokud otevřeně nepřiznal, že se jí daří mu jít neustále na nervy. Zatímco se usilovně pokoušela nasadit ublížený, uražený výraz, vysvětloval jí situaci – je příliš argumentativní a on by si přál, aby ji nikdy nenaučili ptát se „proč“, protože to je nejužívanější slovo jejího slovníku. Málem mu připomněla i pár dalších, ve vztahu k němu notně používaných slov, ale zavřela příliš rychlá ústa právě včas.

Michael Hunter se kolem ní pronesl k výtahu. Usmála se jeho směrem, ale už nastoupil dovnitř. „Tak hotovo, Cher, už můžete jít,“ pronesl pan Williams tiše ze dveří. Vystřelila ze židle už při slově můžete.

Zarazila se. „Je vám dobře?“ Proklínala se za to, že se ptá po tom, co právě slyšela.

„To bude v pořádku. Jděte domů.“

V hlavě se jí rozezněl poplašný zvon. Pan Williams její odchody domů moc rád neměl. Představoval pomyslný kus skály: kdybyste ho rozřízli, táhl by se jím název firmy jako zlatá žíla. A tudíž neschvaloval lidi, kteří chodili do práce jen kvůli penězům.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se a vrhla kradmý pohled k hodinám na protější zdi.

Muž najednou jako by splaskl a klesl na koženou pohovku. „Výbor nájemců objednává audit manažerského týmu.“

„Proč? Je nájem moc vysoký?“

Usmál se na ni jako shovívavý strýček. Pokoušela se ovládnout sílící podráždění. Jestli toho neví o řízení oddělení dost, pak jen proto, že ji dost nezasvětil.

Hned další den ráno se poohlédne po jiné práci, umínila si. Nic nového: stejná myšlenka ji napadala téměř každý den, ať už dosypávala kávovar, nebo se mordovala se zaseklou tiskárnou.

Současná práce rozhodně nebyla snem, kvůli kterému na univerzitě absolvovala přednášky z řízení podniku. Nikdy nechtěla tvořit jako Sarah nebo ovládat jako Deb. Toužila po organizování.

Řád pracovních sil od devíti do pěti ji přitahoval po celou školní docházku už od dob, kdy při čekání na sestru, jež jí měla ovázat rozbité koleno, okouzleně sledovala školní administrátorku.

S posvátnou úctou přihlížela, jak paní Johnsonová vyřizuje telefonáty, zatímco něco ťuká do prastarého počítače. Ostrý, efektivní zvuk.

Vyřizovala dotazy, připravovala papíry pro ředitele, výukové plány pro učitele a rozvrhy pro studenty. Zůstávala klidná a přátelská, zatímco se jí kolem stolu kupili lidé – všichni něco potřebovali, honem, než zazvoní na další hodinu – a všichni se usmívali a děkovali jí. Byla jediná osoba, zcela nepostradatelná pro všechny kolem.

Když měla Cher o několik let později možnost absolvovat praxi v nadnárodní ocelářské společnosti v centru města, rozhodla se místo toho strávit tu dobu s paní Johnsonovou v kanceláři školy. Pohled na to, jak se celá škola otáčí kolem téhle jedné osoby a spoléhá na ni, posílilo její rozhodnutí. Chtěla se stát také takovým člověkem. Chtěla být středem. Svou kvalifikaci zaměřila na studia byznysu a obchodu, představovala si samu sebe jako nenahraditelnou pravou ruku ředitele kvetoucí mezinárodní firmy. Místo toho psala dopisy o přetékajících popelnicích a nefunkčních automatických dveřích.

„Ne, Cher, nájem z obchodů s námi nemá nic společného. To jde přímo majiteli. Jde o další servisní poplatky, které zahrnují úklid a údržbu prostor.“

„Aha,“ pronesla čistě jen proto, že se odmlčel.

„Příští týden proběhne audit, který prověří, jestli jako manažeři poskytujeme za jejich peníze dostatečnou hodnotu.“ Potřásl hlavou, až mu brýle sklouzly z nosu. „Projdou všechnu naši dokumentaci, budou klást nejrůznější otázky.“

„Vždyť není co skrývat, ne?“

„Bože, ne. Nejsou tu žádné ilegální smlouvy nebo něco takového. Jen se tak dostávám do nejisté situace, to je celé.“

„Ale jako operační manažer koordinujete všechny aspekty všech oddělení. Jak by to bez vás zvládli?“ zeptala se, ačkoli si nebyla jistá, co přesně, kromě přesměrovávání papírů po celé budově, dělá. Její psací stůl často připomínal třídírnu Královské pošty.

„Ach, Cher,“ pronesl tiše. „Během auditu je nejnebezpečnější pozice ve středním managementu. Ti nahoře se o sebe postarají a dělníkům nic nehrozí: ti si práci udrží.“

„Ehm… pane Williamsi, myslíte, že bych měla rychle aktualizovat svůj životopis?“ zeptala se a zoufale se snažila nebýt sobecká, byť se jí to vůbec nedařilo.

„Ne, nemyslím, že byste si v tuto chvíli měla kvůli něčemu dělat starosti. Auditoři se budou zajímat spíš o ty, které pan Hunter nazývá ‚tučný management‘. Pokud se jim podaří zkrouhnout jeden nebo dva platy, budou spokojení.“ Odmlčel se, jako by přímo před jejíma očima nejednou zestárnul. „Nebudou se zajímat o lidi, jako jste vy. Váš plat je nezajímá.“

Usmála se, nebyla si jistá, je-li potěšená, nebo uražená.

„Budou jen osekávat tuk,“ dodal roztržitě.

„Pošlete je nejdřív mým směrem.“

Zasmál se jejímu chabému pokusu o vtip.

Ano, docela určitě byl vystrašený, jindy se jejím vtipům ani nezasmál.

„Já… ehm… musím…“ Cítila se mizerně, těžko však mohla po Deb a Sarah chtít, aby celý večer čekaly na luxus levného vína a mraženého jídla.

„Samozřejmě,“ zamumlal, ani nevzhlédl. „Jděte domů.“

Jen pomalu vytahovala zpod stolu helmu – musel vidět, jak neochotně ho nechává samotného. Vlastně nebyl tak špatný. Nevyčítala mu jeho starosvětský přístup. Jen to znamenalo zůstat bez inspirace a bez podnětů.

„Ahoj, Cher. Jak je na tom kolo?“ zeptal se Dan, předák techniků, když ji míjel u dveří. Pískově plavé vlasy měl nad pravým spánkem zcuchané, stejně jako většinu dní po tom, co si vlasy tolikrát prohrábnul, kolikrát se zamyslel.

Dan do oddělení nastoupil před rokem, předchozí předák odešel do důchodu. Pan Williams byl přesvědčený, že nikdo z techniků nemá tolik zkušeností, aby zvažoval jejich povýšení, a tak přijali někoho zvenčí přímo do vedoucí pozice. Jakákoli zášť z týmu instalatérů, tesařů a elektrikářů rychle zmizela, když Dan přeměnil svou malou kancelář v odpočívárnu a připnul si pás s nářadím. Slyšela jejich klábosení celý den přes vysílačku, když přecházel od jedné práce ke druhé, podporoval svůj tým a pomáhal mu.

Od prvního dne, kdy nelitoval času, aby za ní zašel a představil se, snadno navázali konverzaci, zvlášť když si všiml karetní hry, kterou hrála na počítači a nabízela ostatním zdarma ke stažení. Postupem času s ní začal sdílet interní vtípky a ona mu je spokojeně oplácela. Jindy jen strčil hlavu do dveří, aby ji informoval, že venku sílí vítr, což je důležitá informace, pokud do práce dojíždíte na dvou kolech.

„Dobře, ale nemluv o tom jako o kolu: ještě si lidi budou myslet, že opravdu vlastním bicykl, a ne fén v rámu.“

„Jestli se ti to někdy rozbije…“ zasmál se a podržel jí otevřené dveře, vyrýsované svaly mu napínaly látku krátkých rukávů, kravata splývala od rozepnutého horního knoflíčku košile; spiklenecky se k ní naklonil, když prošla kolem, „… mám starou sekačku, kterou bych ti mohl půjčit.“

„Ha ha,“ odpověděla.

Smála se těm mnoha narážkám na její dopravní prostředek. Jednou si zopakuje lekce v autoškole: jednou, až se zbaví patologického strachu z otáčení do protisměru na úzké silnici. To byla jedna z věcí, které měla na svém mopedu ráda – při potřebě prudkého odbočení ho mohla prostě zvednout. Danův hluboký smích ji následoval do výtahu. Napadlo ji, jestli právě on nebude patřit mezi ty vyhozené smolaře, ale podle pana Williamse budou zaměstnanci v pohodě. Opravdu doufala, že Dan o práci nepřijde. Rozesmával ji.

Zvláštní pocit, vědomí, že je živobytí lidí ohroženo a ona je ani nemůže varovat, ačkoli si nebyla jistá, proč by se kvůli tomu měla cítit provinile. S novými systémy rozeznávajícími hlasy může být za padesát babek snadno nahrazena i ona, takže má dost vlastních problémů. Ten nejsoučasnější byl, že cheesecake do té doby, než její přítelkyně přijdou, nerozmrzne.

Jen doufala, že se Sarah jednou pro změnu zpozdí, tak jako se vždycky opozdí Deb.

KAPITOLA DRUHÁ

Sarah přejela prsty luxusní hedvábí, které jí klouzalo po pečlivě hydratované kůži a dokonale obepínalo její křivky. David miloval sexy prádlo. Rafinované, ne nevkusné, jak vždycky říkal.

Zhodnotila svůj odraz v zrcadle a spokojeně přikývla. Pudrově růžová zdůrazňovala pas s trochou nabrání kolem středu. Lem z jemné krajky letmo poškádlil dekolt, než vyzývavě klesl do výstřihu. Tělem jí projela vlna vzrušení. Pěkně ho rozparádí, až ji najde, jak na něj čeká, na sobě prádélko zakryté jen hedvábným kimonem s indickým potiskem, svůdně splývajícím sotva ke kolenům.

Usmála se do zrcadla a odhrnula si plavé vlasy z obličeje, jen pár pramínků jí ulpělo na lícních kostech. Obličej si neozdobí ničím víc než základním make-upem a barevným leskem na rty. David měl rád svěží a přirozený vzhled. Hm, jestli si ale myslí, že se dá přirozeného vzhledu dosáhnout bez pomoci kosmetických přípravků, ošklivě se plete. Je jí sedmadvacet, prokristapána.

Nepokrytě se obdivovala, upřímně oceňovala vlastní sex appeal. Oči měla velké a nevinné jako vyděšená laň. Dokonce i když se zlobila, zůstávaly stejné. Nejvíc se jí však líbily rty. Svůdně tvarované do srdíčka, odhalující hollywoodský úsměv. Celá kombinace je pro muže naprosto vražedná, i přesto si ovšem začínala dělat starosti. Ačkoli se proti tomu snažila ze všech sil bojovat, čas na ní začínal zanechávat stopy. Pod očima navzdory pravidelnému osmihodinovému spánku vyvstávaly první stíny.

Od spodních víček se táhly dvě tenoučké vrásky, odmítající zmizet i pod všemi těmi krémy a tělovými mléky, jež na ně každý večer aplikovala. Zatím nebyly hluboké, nicméně o nich věděla.

Natočila se bokem a pečlivě se prozkoumala. Spokojená s tím, jak košilka zvýrazňuje opálení, ji svlékla a pověsila na ramínko vonící levandulí, aby byla připravená na další den. Jestli ho tohle neodláká od manželky, tak už nic. Každá feministka, co kdy žila, by nespokojeně vrtěla hlavou nad prachsprostým zneužíváním fyzického vzhledu k získání všeho, co chce. Ovšem po nekonečně dlouhém čekání už jen zoufale toužila po Davidově správném rozhodnutí ohledně jejich budoucnosti.

Stoupla si pod sprchu a počítala, až ke dni prvního setkání. Pět let čekala na den, kdy si uvědomí, že k ní patří, že spolu musí strávit zbytek života. Pět dlouhých let od chvíle, kdy vstoupil do knihkupectví, v němž pracovala.

Okamžitě ji zaujal. První, čeho si všimla, byla jeho chůze. Nijak si nevykračoval, šlo spíše o sebevědomou a sebejistou chůzi. Měl na sobě béžové kalhoty a ragbyové tričko, odhalující opálené, svalnaté paže porostlé sexy tmavými chlupy. Na pár vteřin zažila všechna klišé, o nichž dosud jen četla v knihách: svět se najednou zastavil a všichni ostatní zmizeli. Srdce jí začalo v hrudi tlouct o něco rychleji, vyschlo jí v ústech. Pocítila nezvladatelnou potřebu být mu nablízku. Nepodobalo se to ničemu, co kdy cítila, a z té intenzity se jí trochu zatočila hlava.

Sotva se přiblížil k pultu, mírně odstrčila Doru stranou. Zpříma pohlédla do hlubokých hnědých očí, jež během hovoru udržovaly kontakt s jejíma. Zatímco jí s okouzlujícím úsměvem vysvětloval, že nakupuje knihy pro svou ženu, právě ve vysokém stupni těhotenství, ustanovila se jeho osobní poradkyní. V tu chvíli Sarah obratem zavrhla představu, že by ji pozval na rande, i když si během nakupování dovolila trochu neškodného flirtu. Navzdory zjevné chemii mezi nimi se smířila s tím, že nikdy neucítí, jak ji ty vypracované paže tisknou k širokému svalnatému hrudníku.

Později odešel s hraničkou knih, a ona si ani nedokázala vybavit, co vlastně vybrali. Knihkupectví se na půl hodiny proměnilo ve vakuum bez vzduchu, bez jakéhokoli personálu, žádných sobotních odpoledních davů a žádné těhotné manželky, to si vybavila docela jasně. Celou neděli se pokoušela zahnat myšlenky na atletickou postavu a drsně atraktivní vzhled, ale ani při běhu na páse ve fitku až do vyčerpání se jí mužův obraz nepodařilo vymazat z paměti.

V pondělí ráno se u pultu knihkupectví objevil znovu. Sarah málem polkla srdce, jež jí vyletělo skoro až do úst. Aniž by promluvil, věděla, proč se vrátil. Z jeho uvolněného, sebevědomého úsměvu se jí do tváří nahrnula krev, snažila se ovládnout třes celého těla. Jako poděkování ji pozval na kávu. Nejdřív s tím pokušením bojovala a odmítla. Vždyť má těhotnou manželku. Je zadaný. Nedostupný. Patří někomu jinému. Jenomže vytrval a ona si připadala bezmocná. Celou bytostí toužila trávit s tím chlapem čas. Přitahovalo ji to k němu tak, jako ještě k nikomu jinému. Jdi na tu kávu, ospravedlňovala si rozhodnutí sama před sebou. Je to jen káva.

Zamířili do nejbližší Costy, kde ji zavalil vyprávěním o nedávné cestě do Marrakéše. S úžasem naslouchala historkám o používání tepla z tureckých lázní k pečení chleba. Líčil společné pece v úzkých přeplněných uličkách, jež využívá celá komunita, vyprávěl o nočních trzích s mnoha tanečníky a prodavačích jídla nabízejících hlemýždě, ryby a pečené papriky. Sarah skoro nemluvila, hypnotizovaná jeho hlubokým, sametovým hlasem.

Následovaly další kávy, jedna nebo dvě večeře. Sarah se usilovně snažila přesvědčit samu sebe, že jsou jen přátelé, dva lidé, užívající si vzájemnou společnost. Čím víc ho však poznávala, tím jasněji vyplývalo na povrch, že v manželství není šťastný. Touha stále sílila, postupně se do něj zamilovala. Při třetí večeři mu city upřímně přiznala a dodala, že se už nemohou scházet. Sice si život bez něj nedokázala představit, aspoň se ale pokusila zachovat morálku. David ji však zaskočil odpovědí – taky se do ní zamiloval. Prý si rozloučení s ní nedokáže představit. Ten večer šli spolu k Sarah domů a několik hodin se milovali. Právě o tom snila a jen ji to utvrdilo v přesvědčení, že jsou stvoření jeden pro druhého a jeho manželství s Biancou je jen nějaká kosmická nehoda, k níž došlo, zatímco se osud díval jinam.

Zpočátku ji myšlenky na Biancu trápily a jednou či dvakrát se dokonce snažila poměr ukončit. Jenže představu života bez Davida nedokázala snést. Nakonec se nějak uchlácholila – Bianca tráví s mužem víc času než ona. Sarah měla jen vzácné chvíle, jež si občas vyšetřil.

Během fotbalové sezony si užívali idylická sobotní odpoledne. S permanentkou na zápasy klubu Wolverhampton Wanderers David Biancu snadno přesvědčil. Po zápasech samozřejmě následovalo pivo s kamarády, takže doma Davida čekali až večer. Mezi koncem sezony a začátkem další musel ve vymlouvání předvést o poznání větší kreativitu, takže schůzky ne vždy vyšly.

Jednou dokonce pyšně mluvil o tom, jak prý budou jeho lsti fungovat celé roky, vzhledem k tomu, že má dceru a ta s ním v sobotu odpoledne na fotbal chodit nebude. Sarah došlo až po dvou dnech, co tím myslel. Pověděla mu o svých pochybách – podle ní nesplní svůj slib a Biance pravdu nikdy nepoví. Láskyplně ji políbil a zasmál se. Šlo přece jen o vtip.

Teď se při pomyšlení na blížící se společné odpoledne chvěla vzrušením. Nejdřív si sedl k rádiu a zapnul fotbal. Prý by měl aspoň přibližně vědět, co se na hřišti děje, když už si hraje na skalního fanouška. Jednou se ale zmínil o Biančině těžkém nezájmu o fotbal, Sarah tedy pochybovala, že by se ho vůbec vyptávala.

To však nebylo důležité. Sarah jejich společná odpoledne zbožňovala. Štrachala v kuchyni, vařila, on zatím seděl s uchem přilepeným k rádiu. Do kuchyně k ní občas zaletělo „Joooooo!“ nebo zase „Neeeeee!“. Získávala proto základní představu o zápase. Nejvíc se jí ale líbilo, že se aspoň na chvíli mohla vžít do vysněné role – jedno krátké odpoledne v týdnu si mohla pobrukovat a představovat si, že takhle vypadá její vlastní život a vedle se nad fotbalem rozčiluje její vlastní manžel.

Když skončil zápas, ucítila ho za sebou. Položil jí dlaně na ramena, pak mu ruce sklouzly po zádech k pasu. Rád Sarah objímal v pase. Naklonil se dopředu, svalnaté tělo tiskl k drobné postavě před sebou. Dlaněmi se zapřela o kuchyňskou linku, zatímco ji David lehce líbal na krk, někdy i mírně stiskl zuby, dokud ji nezaplavila téměř nesnesitelná vlna chtíče.

Ruce pak obvykle pomalu přesunul na břicho. Přejel jí po něm prsty, palci škádlivě pohladil jemnou kůži pod ňadry. Zavrtěla se a zkusila se k němu obrátit, vždy ji ale držel pevně, pomalu se propracovával až ke ztvrdlým bradavkám. Jakmile ucítil chvění celého jejího těla, otočil ji k sobě a políbil. Někdy ani nestihli dojít do postele.

Potom spolu dlouho leželi. David Sarah jemně masíroval od hlavy k patě a dovedl ji do takřka hypnotického stavu relaxu. Předstírala sama před sebou, že v té posteli spolu budou i spát, ráno se probudí a společně posnídají. Typická nedělní snídaně s čajem, toasty a novinami. David se úderem šesté večerní neobleče, nepolíbí ji a nenechá ji trávit nejhorší chvíle týdne samotnou. Aspoň se tak na chvíli tvářila.

Sobotní večery znamenaly doslova muka. Když odešel, byt se zdál najednou větší a prázdnější. Většinou si lehla na pohovku a plakala. Na zádech ještě doznívaly dotyky jeho prstů po něžné masáži. Zoufale se snažila zahnat z mysli představu Davidova návratu domů k manželce.

Jediná věc byla ještě horší. Dny, kdy nepřišel vůbec. Sarah si uvědomovala rizika role milenky, ale těšit se na krátký, společně strávený čas, a nakonec být zklamaná, pokaždé krutě zabolelo. Někdy jí dal vědět jen několik minut předem. Ze všech sil se snažila na to nemyslet. Zbytečně to připomínalo samotu, která jí sice nesvírala žaludek neustále, ale nikdy nebyla moc daleko.

Občas celý tenhle život zpochybňovala, jenomže si stačilo vzpomenout, jak jednou týdně svět přestane existovat a ona je opečovávaná a žádaná jako vzácná divoká květina, a pochyby zmizely.

Letmo pohlédla na pudrově růžovou košilku a smutně se usmála. Nedělala si falešné naděje, že k ní ten kousek látky Davida nadobro připoutá, tolik naivní zas nebyla. Měla větší plány.

Vešla do ložnice pro hosty a zavřela za sebou. Jednu stěnu zabíraly ošklivé černé police s různorodou směsí beletrie a literatury faktu. V opačném rohu stál vyřezávaný mahagonový stůl, láska na první pohled ještě před Davidem. Vzpomínala na tu dobu, kdy se zcela ponořila do psaní, i na tu naději, že jednoho dne prorazí. Nadšení jí ale dlouho nevydrželo, teď zel stůl prázdnotou. Ležela na něm jen přihrádka na papíry s několika novinovými výstřižky. Chátrající počítač nahradil notebook a iPad.

Ze spodní zásuvky stolu vytáhla složku a posadila se na postel, určenou pro společensky unavené přátele. Kroužkový pořadač zaplňovaly desky s nápisy Tabulky, Deník, Články a Afrodiziaka. Vypadalo to jako projektová složka, kterou měla ve škole ke studiu jednotlivých skupin potravin.

Přejela prsty červenou linku, kterou narýsovala ten den ráno fixem a pravítkem. Byla rovná, dlouhá téměř tři centimetry a symbolizovala zvýšení její tělesné teploty. Graf vypadal jako firemní tabulka zaznamenávající vrcholy a propady prodejů.

Složky s nápisem Deník se nedotkla dobré dva týdny. Davidova dcera Chelsea si minulou sobotu rozrazila hlavu, v nemocnici jí ránu zašili několika stehy. Sarah si v první chvíli dělala starosti o Davida i o jeho dítě. Určitě ho to vyděsilo a ona si připomínala, že musí být laskavá, ale hned druhá myšlenka, jež jí bleskla hlavou, zněla „Proč sobota?“. Samozřejmě nehodu Chelsea nevyčítala, ale dny mezi jejich společným časem se nekonečně vlekly i bez toho, aniž by setkání na poslední chvíli zrušili. Před ní se pak táhl další prázdný týden.

Do části nazvané Deník si zapisovala intimní detaily svého sexuálního života ve snaze propojit je s tím, zda té či oné noci dosáhla orgasmu snadno, s obtížemi nebo vůbec. Pro jistotu. Někde četla, že ženy mívají problémy s početím, pokud nedosahují orgasmu. V podstatě tomu nevěřila, ale nechtěla nic nechat náhodě.

Netečně prolistovala další část, většinu článků znala zpaměti. O hladině estrogenu, počtu spermií, lécích na plodnost i umělém oplodnění toho načetla spoustu.

V poslední části seřadila podle abecedy všechna známá afrodiziaka od absintu po yohimbin. Obrazy pařížských uměleckých komunit z přelomu století naznačují, že svou vášeň podporovali absintem. Yohimbin zase používaly domorodé kmeny v Jižní Americe a západní Africe. Údajně ovlivňoval činnost mozku a stimuloval nervy v genitáliích. Navzdory docela romantickému původu těchto přípravků je zatím všechny bez problému našla v mrazácích v Sainsbury, kde je vedli jednoduše coby ingredience na vaření.

Sarah zavřela pořadač a vrátila ho do zásuvky. David do ložnice pro hosty nikdy nechodil, i tak ale složku raději schovávala. Spodní prádlo hrálo úlohu pouhé třešničky na dortu, jedno však věděla – kdyby nosila jeho dítě, touha po společném životě by ho k ní přivedla navždy. Ten nápad dostala asi před třemi měsíci a od té doby se horečně snažila.

Vrátila se do kuchyně zkontrolovat, jestli má na víkend všechno připravené. Na Deb by její výkonnost udělala dojem. Pokud šlo o Davida, všechno muselo být dokonalé. V sobotu ráno kupovala čerstvé potraviny, následně pak všechny smažila, pekla, dusila nebo grilovala. Na rozdíl od Cher, která prostě hodila do mikrovlnky polotovar lasagní, vyžadovalo vaření pro vegetariány spoustu různých ingrediencí.

Lidé se její filozofii spojené s masem smějí, o tom věděla. Nebylo to tak, že by nesouhlasila s konzumací zvířat, to ji k nakupování co nejorganičtějších surovin rozhodně nevedlo. Neměla problém se smrtí, protože ta nakonec čeká všechny. Hrozně se jí však nelíbila skutečnost, že zvířata nedostanou před smrtí šanci vést dlouhý a šťastný život. Dokud se na obalu v supermarketu nebude uvádět formulka žádné zvíře kvůli jídlu pro lidi nepřiměřeně netrpělo a zemřelo ve vysokém věku, odmítala jíst maso.

Postupně zkontrolovala všechny přísady: nasekané a pomleté ořechy, cibule, česnek, celer, paprika, houby a sójová omáčka. Svým zrakem zastřeným hormony si ještě ověřila, zda nechybí afrodiziaka. Česnek a celer udělají své, ale v duchu si poznamenala, aby přidala ještě artyčoky a fenykl. Jen pro jistotu.

Rychle se oblékla. Nechtěla k Cher přijít pozdě. Byla ale spokojená, na víkend má všechno připravené. S jistotou cítila, že z jejich milování ve slábnoucích paprscích podvečerního slunce vznikne něco, co k ní Davida připoutá navždy.

S příslibem následujícího dne cítila ještě jednu jistotu. Dnes večer ji Debino dobírání rozhodně trápit nebude.

KAPITOLA TŘETÍ

V sedm patnáct zazvonil telefon.

Deb stála u vstupních dveří, večer plný zábavy a uvolnění skoro na dosah ruky.

Což Margie samozřejmě nějakým způsobem musela vědět.

Rozhlédla se kolem po nějakém sledovacím zařízení, nic nápadného však neviděla. Napadlo ji, jestli její budoucí tchyně nemá k dispozici celý satelit.

Jako obvykle hleděla na telefon a uvažovala, zda má dost odvahy hovor igonorovat. Našla by si výmluvu; znala stovky výmluv. Od „Zdržela jsem se v práci“ po „Zrovna jsem měla na prahu bytu orální sex s mlékařem“. Margie by věřila obojímu.

Zamířila k autu, její palec se ale posunul k tlačítku přijetí hovoru.

Proč to nemůže prostě ignorovat? Tahle každodenní konverzace přece ani zdaleka nedodávala jejím krokům na lehkosti, ani jí pak nebylo líp. Ale nemohla ji ignorovat. Připadala si jako závislá. Jen ještě jedna dávka a pak přestanu, pomyslela si, zatímco zvonění znělo stále netrpělivěji a zdánlivě i hlasitěji.

„Haló,“ ozvala se vesele. Začni, jako bys chtěla pokračovat, pomyslela si.

„Ahoj, Debro, tady máma.“

Deb sebou cukla dvakrát – nenáviděla používání celého svého jména a tahle žena nebyla její matka.

„Ahoj… Margie.“ Nedokázala se přinutit to vyslovit. Nikdy to slovo moc nepoužívala a na rtech jí znělo cize.

„Koupila jsem ten Irish Cream, co ti včera tak chutnal. Mám se o víkendu zastavit?“

„Ehm… myslím, že za vámi chce Mark v sobotu dopoledne zajet,“ odpověděla Deb, snažila se rychle přemýšlet. Mark to v úmyslu neměl, což se ovšem právě změnilo.

„Ty s ním nepřijedeš, chápu to správně?“

„Ne. Chtěla jsem udělat velký úklid, zatímco nebude doma.“ Tak, to by jí mohlo vynést nějaké body.

„Jeden den to snad počká. Potřebovala bych poradit s nějakými papíry od plynařů. Nejspíš mi chtějí prodat elektřinu.“

Deb zaváhala. Opravdu potřebuje poradit, nebo je za tím jiný důvod?

„Uvidím, jestli…“

„Výborně. Chci ti ukázat vzorky pozvánek, které mám z papírnictví na hlavní třídě. Měli bychom se pokusit pojmout naši záležitost lokálně, Debro, a Ernest je tak milý muž.“

Deb se v duchu zašklebila. Ernest nebyl ani trochu milý muž. Byl asi tak mírný jako železná palice, vždycky jí civěl do výstřihu a téměř slintal. Odporný mizera s přimhouřenýma očima a neobvykle dlouhými prsty, ze kterých jí naskakovala husí kůže.

Raději by si pozvánky objednala sama, jelikož pracovala pro společnost vyrábějící kancelářské potřeby a mohla by dostat skvělou slevu, v Margiině světě to však bylo nejspíš protizákonné. Deb v jednu chvíli zvažovala, že prostě zajde do nákupního centra, popadne tam balíček zářivě barevných pozvánek ozdobených balonky, bonbony a zmrzlinou a pošle je oněm několika málo lidem, jež by na své svatbě opravdu chtěla mít.

Margie měla v oblibě pozvánky s duhou klenoucí se na letním nebi, se složitou kaligrafií zdobenou zlatými smyčkami. Deb připadaly trochu moc okázalé a rozhodla se pro květy růží vtlačované do kartičky a stříbrné písmo.

„A musíš objednat dort. Už zbývají jen tři měsíce.“

„Nikdo z místních cukrářů určitě nemá tolik práce, aby nemohl upéct dort, aniž bych ho upozornila několik měsíců dopředu. A i kdyby, v Tescu prodávají moc pěkné dorty s Mašinkou Tomášem nebo Homerem Simpsonem.“

Margie několik vteřin mlčela. „Vážně, Debro, někdy je opravdu těžké poznat, kdy žertuješ,“ zahudrala nakonec podrážděně.

Jedna nula, pomyslela si Deb.

„No, alespoň kostel je zamluvený,“ vzdychla Margie. „Ale opravdu už by sis měla uvědomit, že čas kvapí. A opravdu bychom se už měly dohodnout na věnování do biblí pro družičky…“

„Margie, řekla jsem vám už stokrát, že nehodlám Cher a Sarah obdarovat biblí. Ráda bych jim koupila nějaký šperk, třeba zlatý pří…“

„Ale to je tradice, Debro. Některé věci by měly zůstat posvátné.“

„Neudělám to, Margie. Nepoděkovaly by mi za to, takže nebudu utrácet peníze za nějaké zatracené bible.“

Margiina fixace na bible sahala daleko za Debino chápání, protože její budoucí tchyně nebyla ani příliš nábožensky založená.

Věděla, že musí skrývat své podráždění nad tím, jak se jí do všeho míchá. Možná se pak tenhle rok opravdu vdá.

Připomněla si předchozí rok, kdy si stanovili datum na místní matrice. Žádná okázalost, žádné ceremonie, jen pár blízkých přátel a pár švédských stolů v místní hospodě. Roztržitá Margie však na to datum zapomněla a zaplatila si last minute dovolenou na Tenerife s nějakou babou z jejího Ženského dobrovolného spolku, takže tu dovolenou nemohla zrušit. Cítila se strašně, když kvůli ní museli svou malou záležitost odložit na dobu po jejím návratu.

Deb to prodiskutovala s Markem a rozhodla se pro jednoduchý obřad na Ibize, opět jen s několika přáteli. Milovala jednoduchost romantického prostředí, kdy se jim chodidla zaboří do písku a ona odříká svůj slib v jednoduchých bílých šatech v paprscích slunce. Nedokázala si představit nic lepšího než moře, slunce a tolik tequily, kolik dokáže vypít.

Tři dny před svatbou Margie skolil nějaký záhadný virus, který ji přinutil uchýlit se na lože v záchvatu mdlob jako z osmnáctého století. Přes chabé naléhání, ať svatbu udělají bez ní, jemuž by Deb s radostí podlehla, věděla, že to Markovi nemůže udělat.

Jakmile Deb zrušila letenky a mrzutě se rozhodla pro plnohodnotnou svatbu v kostele, Margiin virus zmizel. A trvala na tom, že Deb pomůže svatbu naplánovat, prohlašovala, jak moc si je jistá, že tentokrát se už nic nezvrtne, a potvrdila Debino podezření – žádný virus nikdy neexistoval.

Od toho dne Deb bombardovala informacemi o ubrouscích, kroužcích na ubrousky, dárcích pro svatební hosty, tištěných menu, květinové výzdobě, kyticích, fotoalbech, fotografech, šatech, závojích, šampaňském a vínech. Když večer uléhala do postele, točila se jí z toho hlava. Podívala se na svého budoucího manžela – krátké černé vlasy s chocholkou, uvolněný hezký obličej s mírným úsměvem, malá jizva na rameni po zranění při fotbale – a zauvažovala, jestli za tohle všechno stojí.

Pak se naklonila a zlehka ho políbila na tvář. Ano, stojí.

Nemohla se dočkat, až se za Marka provdá. Po tom prvním neúspěšném pokusu o svatbu se přestěhovali do nového domu, protože už museli začít splácet hypotéku, ale chtěla, aby byl jejich vztah oficiální. Chtěla otevřeně deklarovat svou lásku k němu a štvalo ji, že se Margie podařilo prosadit svou s pompézním ceremoniálem v kostele, zatímco Deb by stačil jednoduchý pohanský obřad na poli opodál.

Vzpomněla si na Markovu teorii o jejich trnitém vztahu. Podle něj je to tím, že Deb nemá žádnou praxi s matkami a neví, jak se chovají. Deb to považovala za totální nesmysl. Nepotřebovala znát svou matku, aby poznala panovačnou, manipulativní čarodějnici. Její matka zemřela, když Deb ještě nebyly ani dva roky. Prasklé aneurysma v mozku, které nikdo včas nerozpoznal. Bohužel fatální. Deb vyrůstala bez matky i bez vzpomínky na ni.

Během školních let pak toužebně sledovala spolužáky, jež před školními vraty vysazovaly matky a staraly se, jestli je jim teplo, zda mají pořádně upravenou uniformu a učesané vlasy. Dívala se, jak ty samé matky skrývají lítost, když děti vyrostly a uhýbaly před objetím a polibky na rozloučenou. Kdyby byla na jejich místě, nehnala by se tak rychle z matčiny náruče.

Nikdy neměla žádné vřelé a starostlivé tety, na něž by mohla přenést pocity náklonnosti, nebyli tu žádní příbuzní, se kterými by si mohla vytvořit náhradní rodičovské pouto. Na střední poslouchala jen ty děti, které se bouřily proti svým rodičům, jež se usilovně snažili udržovat vztah. Zaměřovala se jen na negativní vztahy mezi matkami a dcerami, aby se ve své osamělé bublině cítila líp. V době nástupu na univerzitu už se naučila na to vůbec nemyslet.

Nic z toho ale nevedlo k tomu, aby nebylo tak složité s Margie vycházet. Byla manipulativní, panovačná a jakákoli naděje, že by se Deb mohlo podařit vybudovat s ní jakýkoli vztah, padla, když Margie při jejich druhém setkání vytrvale mluvila o jedné z Markových andělských bývalek. Nedopustila, aby se ta naděje znovu vynořila a uchýlila se znovu ke svému postoji „to není vztah, který bych potřebovala“.

„Omlouvám se, Margie. Prach a psí chlupy nepočkají, ale brzy se za vámi zastavím.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí