Obsah

Na houpačce

Posázavská stezka

Co se má stát, se stane

Na Králickém Sněžníku

Poslední dáma

Alpy

Léto budiž pochváleno

Retro zájezd

ŽIVOT JAKO HOBBY

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2016, 2022

Illustrations © Tereza Budilová, 2016, 2022

ISBN 978-80-242-8530-6

Motto

Deset lidí zažije jednu událost.Dva v ní budou vidět tragédii,čtyři věc běžného života,jednoho dokonce pohoršía zbývající k popukání pobaví.Vždy záleží na nátuře,vnímavosti a úhlu pohledu.

Na houpačce

Být šťastná a ráda na světě dá někdy setsakra velkou práci. Zvlášť když se vyskytuji mezi spoustou lidí podléhajících současnému trendu a jakési módnosti – být nespokojen. Netvrdím, že je vždy důvod ke zpěvu a křepčení, ale pokud mě nebo mé blízké nezasáhne přímo tragédie, o to víc se po mračné přeháňce raduji i z normálna.

Dění kolem sebe, když už musím v lidské smečce být, vnímám jako divadelní představení. Někdy je to zážitek kladný, někdy záporný. Záleží na scénáři a protagonistech. I když jsou profesionálové čím dál víc nahrazováni šmírou, nevadí mi to. Z dramat tím pádem vznikají komedie, pokud z komedií dramata, odcházím do nejbližší vinárny.

Také jsem si zvykla na to, že je všechno jinak, než jsme se dovídali, učili i dočítali v moudrých knihách, čímž slabší jedinci mohou být a také jsou značně vykolejeni. Někteří historičtí hrdinové nebyli zas takovými hrdiny, mnozí národní obroditelé obroditeli a mám pocit, že bych se tak dostala dlouhou řadou až k Cimrmanovi, kdy tetička nebyla tetičkou, ale babičkou, sestra sestrou, ale matkou, a všichni chlapi v rodině byli švagři.

Všechno je vlastně jinak, co svět světem stojí. Půdu pod nohama tak mohou dokonce ztrácet i věřící, protože vyšťouraná nová fakta zcela bortí jejich jistoty. Ať jde o dění kolem Krista, nebo čase jeho narození. Pomineme-li příliš intimní záležitosti související s Marií a čísi nepochopitelnou motivací dopátrat se jejího neposkvrněného početí, neodpovídá dle nových poznatků útěk před Herodesovým vyvražďováním neviňátek uváděným letopočtům. Právě tak přítomnost pastýřů s ovcemi vylučuje v Betlémě prosincové datum. Ten byl prý určen až ve 4. století Římany na den svátku Osvobození slunce. Matou nás dějiny, nebo současní vědci? Těžko říct.

Přes všechny pochybnosti odborníků si myslím, že Kristus jako vůdčí symbol nikdy neztratí na důležitosti, neboť se lidé musí k něčemu nebo k někomu upínat. Bylo jim to dáno přírodou do vínku. Jen minimum je vůdců, ostatní jsou pěšáci. Naštěstí jsem jako důchodkyně nezařaditelná, ale to jsem nakonec byla celý život.

I když na pohádky nevěřím, jsem přesvědčena, že jsme čímsi zatím neprobádaným ovlivňováni. Nejsem sama. O tomto vlivu stejně jako o vzniku světa se vedou mezi astronomy a nejvyššími zástupci náboženského kléru stálé spory. Důkazy však oběma stranám chybí.

Tento vliv je ale v nás a nesouvisí s nástrahami života. S těmi se potýkáme takřka denně, a pokud nepřekročí určitou mez, ani si je už neuvědomujeme.

Bez varující předtuchy za rohem číhajících problémů jsem se s podzimem, který nabral na obrátkách, sešla dle zvyku se všemi dětmi. David, syn nejstarší dcery, mě pozval na taneční večer hip-hop stylu konaného v Rock Opeře, kde vystupoval, a já, lesní jezinka, se s jeho rodiči ocitla v narvaném klubu, chvějícím se po tři hodiny jak rytmickou hudbou, tak dupotem skupin i sólistů při tanečních kreacích. Výstupy byly provázeny nejen tleskáním, ale i nadšeným křikem a pískotem přihlížejících. Když jsem začala pískat na prsty i já, vpravo sedící zeť nevěřil, co ve mně dřímá. Znovu vypadl z důstojné formy v okamžiku, kdy unesená zážitkem a pohybovým nadáním vnuka jsem po jeho větě při loučení: „No a přeji ti i nadále dobrou náladu, štěstí, úspěchy a nikdy nevysychající pero,“ ihned vypálila: „Já tobě taky!“ Až zeťův výraz mě upozornil, že můj jazyk opět vypustil necenzurovanou myšlenku.

Ráno po probuzení jsem si stále ležíc v posteli vybavovala průběh rušného večera, když se ozvala rána z předsíně a po ní jakési řinčení. Matka – proběhlo mi hlavou. Odhodila jsem deku a vyřítila se ze dveří. Zatímco jindy působily její pády až humorně, protože se skládala jako pomalu spouštěné šraňky, a tím i bez následků, tentokrát jí to nevyšlo. Zvedla jsem přes matku svalený plechový výmysl panelákového architekta, do doby jejího pádu kryjící dutinu mezi koupelnou a WC, a začala zjišťovat rozsah poranění. Nohy měla v pořádku, ruce také, ale nechtěla se zatím hýbat. S obrovským ulehčením jsem odběhla do kuchyně, z ledničky vyndala sedmičku vína a po otevření se se dvěma skleničkami posadila na koberec vedle ní. Ignorujíc hodinu požívání alkoholu údajně slušnými lidmi, jsem číše naplnila a s matkou, která zapomněla na bolest, si připila. Věděla jsem, co ji vzpamatuje a nás obě vzpruží. Vzpružilo. Minimejdan na předsíňovém koberci od devíti hodin ráno ještě nezažila a ze záchvatu smíchu nevycházela. Ten ji ale přešel, když zjistila, že se nepostaví, a proto jsme lehce ovíněny začaly hledat nejvhodnější řešení. Nakonec jsem ji popadla u kotníků za nohy a odtáhla opět za hlasitého smíchu, přerušeného jen v místě prahu, do ložnice. Tam jsem ji po nekonečném manévrování dostala na postel, kde po tekuté snídani a akčním transportu ihned usnula.

Po probuzení se dostavila bolest ještě ve větší míře, a protože trvala i následující den, zavolala jsem přes matčin protest záchranku. V nemocnici zjistili, že si zlomila dvě žebra, a tím mi nastal rituál v podobě obden tráveného odpoledne na interním oddělení.

Ani mezipauzy nebyly relaxační. Většinou jsem likvidovala staré krámy a uklízela. Jeden den jsem na otočku zajela zazimovat chalupu a obalit stromky proti nenasytným srncům. Fňukajíc jak malé dítě jsem v rozpoložení, že ji nejspíš dlouho neuvidím, nevnímala déšť ani vítr, prostydla a po návratu odolávala útokům chřipky. K tomu mě chytil zub, leč návštěvu MUDr. Vítové, jediné zubařky, které se nebojím, oddalovala v přesvědčení, že to přejde. Mýlila jsem se. O víkendu jsem bolestí lezla málem po zdi. Stolička, naštěstí poslední v řadě, musela ven, kvůli rozšířenému zánětu nezabralo umrtvení, a tak se má pečovatelka chrupu se sestřičkou i pacienty v čekárně mohla seznámit s kvalitou mého hlasového fondu. Zkrátka – zařvala jsem tak, až jsem se sama sebe lekla. Dostala jsem lék na utišení bolesti, který kupodivu ihned působil. Po odchodu z ordinace jsem se na rozdíl od vyděšených čekatelů už polovinou úst usmívala. Druhá polovina byla ztuhlá. Na tu injekce zabrala. S ulehčením, že mám nejhorší za sebou, jsem naplno vnímala všechno kolem sebe. Proudící dav, modré nebe, unavené slunce i to, že z Růžové ulice zmizelo mnou oblíbené železářství. Navštěvovala jsem ho pravidelně stejně jako Rotta a všechny obchody s názvy Udělej si sám, které však nebyly, jak by se mohlo zdát, erotickou samoobsluhou, ale rájem pro kutily.

Po odeznění umrtvení i tišícího léku jsem si doma ještě chvíli zakňučela, což zřejmě MUDr. Vítová předpokládala, protože v podvečer zavolala, jak mi je. Úžasná ženská!

Matka byla na oddělení s čistými pokoji, mizernou kuchyní, ale solidní péčí spokojena a plná energie mě vždy očekávala s hodinkami v ruce. V krunýři, zpevňujícím jí hrudní koš, působila s vyhnanými prsy pod bradou jako korzetová dáma na starých pohlednicích a do mého vysvětlení nechápala, čemu se při pohledu na ni směji. Při jejím radostném vítání jsem ale nikdy nevěděla, zda se víc těší na mne, nebo na Sangrii v mé tašce. Tu jsem jí průběžně nalévala po celou dobu návštěvy a pak láhev odnášela domů. Nebyla jsem si jistá, jak dalece se hádá alkohol s medikací, a nechtěla zbytečně provokovat, což za normálních podmínek dělám s velkou chutí.

„Je hrozné, jaký máš na mě zhoubný vliv,“ pravila při jedné mé návštěvě mezi doušky a pak se rozesmála tak, až jí zaskočilo. Připomněla mi tím komický moment, kdy jsem uklízela kuchyni a zasažena pracovní extází pronesla: „Víš co? Vydrbu i ten zasviněnej sporák.“ Aniž by na má slova pohoršeně zareagovala, vypadlo z ní, z dámy: „Hlavně i ty zasviněný knoflíky.“ Vtom se zarazila, zrudla a dle výrazu zastyděla, jako by ji někdo přistihl nahou. „Ježišikriste… co to říkám?“ zaúpěla a já přepadena záchvatem chechotu upustila hadr.

Byl to od ní jen momentální úlet, protože si stále udržovala ani léty a prostředím nesnižující vznešenost. K té patřila i častá kritika. „Tak ti řeknu, že ta Kate od prince Williama je dost náročná. Už má k dítěti dvě chůvy,“ prohodila pohoršeně po přečtení jakéhosi článku. „Pokud vím, tak jsi k nám měla chůvy taky, domácnost ti vedla hospodyně a nepatřilas k anglické monarchii,“ ozvala jsem se bez servítků, které si nikdy neberu. Kupodivu neprotestovala. Byla na mé průpovídky zvyklá.

Naše rozhovory nikdy nebyly klasickým dialogem matky s dcerou, ale slovním duelem. Mohly za to naše naprosto rozdílné povahy a názory, leč stejná urputnost obhájit svůj post a neustoupit ani o milimetr. Zatímco mě tyto přestřelky bavily, matka po došlých argumentech bouchala dveřmi. K tomu docházelo zřídka, protože to měla v hlavě i při svém věku srovnané jako málokdo. Aniž bych to dávala najevo, měla můj obdiv.

Nesmírně stereotypní pobyt v Praze se natahoval a zatím nebyla ani naděje, že v dohledné době dojde ke změně. Dny trávené v nemocnici se střídaly se dny, kdy jsem prala, sušila a žehlila donesené prádlo a nakupovala matkou požadované věci. Ani počasí nehýřilo zimní romantikou. Po krátce hostujícím sněhu a mrazu přicházely dlouhodobé přívaly deště s vysoko nadnulovými teplotami a to, že se blíží Vánoce, mi připomínaly jen nazdobené borovicové větve v obývacím pokoji.

Při sjíždění televizních kanálů s filmovými násilnostmi nebo zprávami mi došlo, že takovými programy se národ nepovzbudí. Najednou jsem si uvědomila, že v tomto směru měl bolševik vynikající management. Uměl lidi strhnout, nadchnout a dodat jim sebevědomí nejen optimistickými melodiemi, komentáři, relacemi o překračování závazků při budování státu, i když se ani nesplnily, oslavami v souvislosti s dosaženými cíli, i když jich nebylo dosaženo, ale i diplomy, které byly jen cárem papíru, ale potěšily, různými trachtacemi, při nichž i flinkové dostávali medaile typu Vzorný pracovník, Nejlepší ten a ten… s nulovou hodnotou, leč velkou dávkou vlévané energie z vlastní důležitosti. Stejně tak dokázal zajišťovat přírůstek obyvatel oblíbenými stavbami míru, dlouhodobými brigádami a hlavně spartakiádami, po kterých nevěděli gynekologové a personál porodnic, kam dřív skočit. Proto v jím rozhozené síti až opiově působících vnadidel uvízlo tolik lidí. Psychologicky měl zvážený každý krok a důsledně šel za svým cílem. Věděl, že s chváleným národem se nejlépe manipuluje. Ti, co se nepodřídili, měli možnost poznat jeho stejně kvalitní mstivou metodu.

Malý krok ke zlepšení matčiny, a tím i mé situace nastal rehabilitací, kdy začala za pomoci podpůrného vozíku a asistence dohlížející sestry pochodovat chodbou. Nesmírně tím pookřála a stala se i bez Sangrie velmi hovornou. Ráda se ve vzpomínkách vracela do svého dětství a mládí, podrobně si vybavovala prožité epizody a pravidelně končívala u svých vnoučat s pravnoučaty, která jako každá babička (s mou výjimkou) považovala za nejhezčí a nejinteligentnější. Kdyby tomu tak bylo, budeme národem krasavců a géniů. Podíváme-li se však kolem sebe nebo nahlédneme-li prostřednictvím kamer třeba do sněmovny, o fešáka nezavadíme, a navíc máme ne dojem, ale jistotu, že většina přítomných vystudovala soukromé školy. Jen ty za odpovídající poplatek oglejtují absolutorii i figurální plastiky. Nechtěla jsem však matce kazit náladu, a proto jsem mlčela.

Tak jako za každou radostí přichází malér, se stejnou pravidelností střídá období dušení pod hladinou radostná událost. Postaral se o ni syn.

V předchozím manželství přišel o dvojčátka, což vedlo nakonec k jeho rozpadu, a i když se snažil svou bolest zakrývat, jako matka jsem věděla, že v něm leží jako kámen. Trvalo dlouho, než došlo ke změně.

Ten okamžik si budu do smrti pamatovat. Jela jsem s ním v autě a najednou si všimla, že se stále usmívá. Zářil tak, že jsem se neudržela a náhlou myšlenku vyslovila. „Ty máš ženskou!“ Natočil se od volantu ke mně a v doprovodu šťastného smíchu odpověděl otázkou: „Jaks to poznala?“ Na tu jsem nereagovala a rovnou pronesla: „Drží tě to od pasu dolu, nebo od pasu nahoru?“ „Všude!“ vykřikl nadšením pod tlakem emocí a já pochopila, že je to vážné. Nikdy nepatřil k přelétavým chlapům, a když miloval, tak naplno. Další otázky jsem nekladla a vše nechala na něm. Víc jsem se dlouho nedověděla.

Když mi konečně svou dívku představil, v prvním okamžiku jsem si oddechla, že nepatří k nepoužitelné hvězdné sortě. Při druhém jsem zjistila, proč a čím syna zaujala. Být na jeho místě, také bych ji nenechala přejít a odejít. Menší krásná tmavovláska s chytrýma jiskrnýma očima, reálným přístupem k životu, pevně stojící na vlastních nohách ve mně ihned vzbudila obrovské sympatie.

To už mi sdělili i sladké tajemství, že budu babičkou, a já po prvopočáteční euforii začala trnout. V první fázi, aby miminko donosila aspoň do poloviny sedmého měsíce na životaschopnou gramáž, ve druhé, kdy už mnoho dní přenášela stanovený termín porodu, aby se něco nezanedbalo a nepropáslo. To už byl v porodnici s nastávající maminkou i stejně nervózní syn. Byl čtvrtek, osm hodin večer, když zazvonil telefon. „Mami, Míšu právě odvezli na sál. Doktorka rozhodla, že nebudou dál čekat a provedou císařský řez. Pa, ozvu se,“ uslyšela jsem svého potomka, jehož příliš chlapácký tón jen zastíral, co se v něm odehrává. Po čtyřiceti minutách si již intonaci neuhlídal. „Mamčo… máme Marušku! Kdybys ji viděla, jak je krásná… právě ji chovám…“ a já z jeho rozněžnělého projevu pochopila, že ho právě dostala na kolena půlmetrová budoucí ženská – jeho dcera.

Rozbrečela jsem se a nebyla schopna dát dohromady ani gratulaci. Jen jsem něco zablekotala, což stejně rozhozený syn pochopil.

Když jsem pak v porodnici uviděla jejich holčičku, skutečně krásnou jako panenka, a cítila z nich sálající štěstí kompletní rodiny, přála jsem jim jediné. Zdraví a trvající lásku. Maruška byla pro mne Marjánkou a já najednou zažívala, co dosud ne. Po vnučce se mi nesmírně stýskalo. Malá princezna, aniž by tušila, prozářila, propojila a oživila celý rodinný klan.

Nedočkavě jsem ji navštívila při první příležitosti v domácím prostředí s mladší dcerou a vnukem. Byla jsem u vytržení. Jak z velice útulně zařízeného objektu se zahrádkou, tak z činorodosti Míši, která ač po operaci, bravurně zvládala úlohu hostitelky i matky.

Po krátké konverzaci jsem vypudila rušnou společnost z pokoje s odůvodněním, že chci být s malou aspoň na chvilku sama. Sedla jsem si k postýlce, prostrčila k Marjánce ruku a něžně ji pohladila. Lehce procitla z tvrdého spánku a chytila mě ručičkou za ukazováček. S prstem v malé pěstičce jsem si prohlížela každý detail jejího kulatého obličejíčku do chvíle, kdy náš tichý kontakt přerušil svou přítomností za mnou stojící syn. „Je to zázrak…,“ zašeptala jsem a uviděla, že má v očích slzy. „Je…,“ odkývl a já si uvědomila, že pro něj víc než pro kohokoli jiného. Splnilo se mu největší přání. Stal se z něj nejšťastnější otec mezi otci.

Z růžového povznášejícího obláčku jsem byla sestřelena následnými událostmi opět na tvrdou zem.

Matka chtěla, abych se postarala o zasílání jejího důchodu do nemocnice, což jsem učinila. Po složité cestě přes poštu, sociální oddělení, matkou vyplněnou žádost, její schválení a konečný převod na můj účet se dočkala. Následující měsíc ne. Dlouhým pátráním, kde důchod uvízl, se došlo k závěru, že nejspíš na centrální poště. Zaměstnankyně pošty obvodní, na niž jsem se s reklamací obrátila, se snažila do nadřízené instituce dovolat, leč bezvýsledně. Většina úředníků od pátečního oběda už nepracuje a čím vyšší post, tím hůř.

Vyžádala jsem si telefonní číslo a od pondělního rána se snažila sama. Dovolala jsem se v úterý před polednem. Celou situaci jsem osobě na druhém konci drátu popsala, ta po všech mnou uvedených údajích zjistila, že skutečně matčin důchod i s adresou nemocnice, kde leží, mají, leč je zadržen. Poté následovala nejméně půlhodinová diskuze z mé strany „proč“ a z druhé „protože“ s nesmyslnými argumenty. Vždy když se po mém vyjádření ujala protistrana slova, začala větou: „No, vidíte.“ Postupně mi tím zvyšovala tlak i hlas. „Jak je možné, že před měsícem to šlo a teď ne!“ zvolala jsem zoufale. „No, vidíte… Doporučil bych vám, aby si vaše maminka vyzvedla u nás důchod osobně,“ ozvalo se ze sluchátka a já měla pocit, že jsem se zbláznila nebo během mého několikaletého pobytu uprostřed lesa zešílel svět. Navíc jsem zjistila, že vysoký alt, mnou logicky přisuzovaný ženě, patří chlapovi a že jeho mozek není jediným orgánem mimo provoz. Hovor s tímto eunuchem byla ztráta času, a tak jsem zavěsila.

Oblékla jsem se a znovu pádila na obvodní poštu. Uspěla jsem u vstřícné vedoucí a po jejím hovoru s centrálou dokonce uslyšela omluvu. Celý problém nastal záměnou slov – donáška a doručení – na jakémsi vnitroblanketu.

Ještě jsem nestačila vystydnout, když zazvonil telefon. „Prosimtě, můžeš mě odvízt do nemocnice? Upadl jsem a nějaký železo, který mi dali při operaci do ruky, mi protrhlo kůži a krvácim.“ Byl to bývalý manžel, kterému se s úspěchem podařilo dostat mezi nejšťavnatější odrůdu asociálů a volal vždy, když bylo nejhůř. Věděla jsem, že pokud odmítnu, bude obtěžovat od tmy do tmy zaměstnané děti, a se značným sebezapřením souhlasila. Předpokládala jsem, že ho nejkratší cestou dopravím na chirurgii a tím moje charitativní akce skončí.

„Zajeď napřed na poštu, vyzvednu si tam prachy,“ nepožádal, ale poručil, když se usadil v autě. Beze slova jsem vyhověla. „Teď zajeď k obchoďáku, ať zjistim, jestli jsem nevyhrál něco ve Sportce.“ Zajela jsem. Další požadavky na okružní cestu Prahou z různých důvodů mu nevyšly, což pochopil, když jsem dupla na plyn a nabrala kurz Motol, kde mu opravovali na Karláku nepovedenou operaci kyčle. I když podstoupil ve Všeobecné nemocnici na Karlově náměstí i operaci ruky, snažil se jí se svým úrazem obloukem vyhnout.

Po absolvování rentgenu ho lékař, zkoumající snímky, trpělivě vyslyšel, ale nepotěšil. „Tento systém při operaci zlomenin už dávno nepoužíváme. Musíte navštívit ortopedii v místě, kde vám byl zákrok proveden.“ Sestra hrůzně vypadající zkrvavené místo s vyčnívajícím kovem převázala a my odešli k zaparkovanému vozu.

Najela jsem opět do centra a tam v kolonové zácpě popojížděla hlemýždím tempem ke Karláku.

„Kam to jedeš?“ zařval vedle mě drahý bývalý. „Tam mě nikdo nedostane!“ ječel dál. To už bylo příliš. „Leze ti z těla traverza a chováš se jako idiot,“ zasyčela jsem, strhla volant do první vpravo odbočující ulice a odvezla ho domů. „Než na Karlák, to radši chcípnu,“ zahalekal při vystupování. „Už aby to bylo…,“ vypustila má ústa vroucí přání, zabouchla jsem dveře a vyrazila tak prudce, až se chudince Karkulce protočila na štěrkem posypané silnici kola. Po celou cestu zpět jsem si nadávala, že čtyřicet let po rozvodu tohle přece nemám zapotřebí.

Třešničku na vrcholek pomyslného dortu umístila s neomylnou přesností má sestra žijící ve Švýcarsku, když mi na základě zpráv svých „informátorů“ zaměřených na rodinu v Česku do telefonu rozhořčeně sdělila, že jsem si procházku rozkvetlou zahradou života nechávala sponzorovat muži. Zaskočilo mě to, protože jsem se vždy vyhýbala i pozvání na večeři, abych neměla pocit zavázanosti. Na rozdíl od žen, které bez mrknutí oka a uzardění stáhly své dočasné protějšky o veškerý movitý majetek i konta, pro mne platilo – žádné pozornosti, kytky a dary, ale nezávislost a svobodu. To bývalo a je mé krédo.

Naštěstí mi byl dán do vínku účinný výmazový systém, a tak jsem ho s chutí zaktivovala. Zjistila jsem, že nejvíc jedů plivou sami se sebou nespokojení lidé, kteří si sice zaslouží lítost, leč je lépe se jim vyhnout.

Přestože přicházející svátky uvádělo ryze jarní počasí, které vyburcovalo neodlétavé ptactvo ke zpěvu a většinu stromů a keřů k nalévání pupenců, mě neoblaflo. Naopak. Umanutě jsem od rána zapalovala aromatické svíčky, takže k večeru působil malý panelákový byt zamořený oparem a esencemi jako hašišové doupě, a starý přehrávač nutila stále dokola opakovat melodie ještě starších koled. V předstihu jsem udělala salát množstvím odpovídající početné rodině, což znamenalo míchat ho v dřezu, a vykuchala dva kapry. Obě to byly k mé radosti holky jikrňačky a svými obrovskými kaviárovými zásobníky se mi postaraly o vynikající rybí polévku. Tu jsem však s obalováním a smažením nechala až na Štědrý den, aby měla matka v nemocnici jídlo teplé.