Obsah

První díl

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Druhý díl

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Třetí díl

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Básně citované v textu

Doslov

V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Bernhard Schlink

VNUČKA

O D E O N

DIE ENKELIN

Copyright © 2021 by Diogenes Verlag AG, Zürich

All rights reserved

Translation © Jana Zoubková, 2022

ISBN 978-80-207-2146-42

První díl

1

Přišel domů v deset hodin. Ve čtvrtek zavíral knihkupectví až v devět večer. Když o půl desáté stáhl přes výlohu a dveře mříž, šel přes park, cesta trvala půl hodiny a byla delší než ulicemi, ale po dlouhém dni mu dělala dobře. Park byl neudržovaný, záhony růží zarostlé břečťanem, živý plot z ptačího zobu nesestříhaný. Ale krásně to tu vonělo, snad rododendrony nebo šeřík, lípy, pajasany, posekaná tráva a vlhká zem. Chodil tudy v zimě v létě, za hezkého i špatného počasí. Když přišel domů, denní nepříjemnosti a starosti už byly pryč.

Bydlel se svou ženou v prvním patře několikapatrového secesního domu, byt koupili levně před desítkami let, mezitím jeho hodnota značně stoupla a byl jejich pojistkou na stáří. Široké schodiště, točité zábradlí, štuk, nahá krasavice, jejíž dlouhé vlasy splývaly schodištěm z poschodí do poschodí – rád do domu vcházel, stoupal po schodech a odemykal dveře se skleněnou vitráží barevných květin. I když věděl, co ho čeká.

V předsíni ležel na zemi Birgitin kabát a dvě převržené tašky s nakoupenými potravinami. Dveře do obývacího pokoje byly dokořán, Birgitin počítač a vlněná deka, kterou si ráda dávala přes ramena, spadly z pohovky na zem. Vedle láhve vína ležela převržená sklenice a červené víno steklo na koberec. Jedna bota byla na zemi ve dveřích, druhá na kachlových kamnech. Birgit si zřejmě jako tak často strhla boty z nohou a mrštila je od sebe.

Pověsil si kabát do skříně, boty odložil vedle skříňky a vešel do obýváku. Teď viděl, že spadla i váza s tulipány. Střepy a povadlé květiny ležely v louži vody vedle klavíru. Přešel z obýváku do kuchyně. Vedle mikrovlnky se válel prázdný obal od kuřete s rýží a ve dřezu byl Birgitin nedojedený talíř a nádobí od společné snídaně. Všechny zbytky vyhodí, nádobí umyje a uklidí.

Stál a cítil, jak mu v břiše a v rukou stoupá hněv. Ale byl to unavený hněv. Přicházel a odcházel příliš často. Co taky mohl dělat? Kdyby se kvůli tomu zítra na Birgit zlobil, dívala by se na něj zahanbeně a vzdorovitě, potom by odvrátila zrak a řekla, aby ji nechal na pokoji, jen se trochu napila, copak se nemůže jednou napít trochu víc, a kolik toho vypije, je její věc, když mu vadí, že pije, tak ať odejde. Nebo by se rozplakala, obviňovala by se a ponižovala, dokud by ji nezačal utěšovat, miluje ji, je to v pořádku, všechno je v pořádku.

Neměl hlad. Stačila mu rýže s kuřetem, které Birgit nedojedla. Ohřál si jídlo v mikrovlnce a snědl u kuchyňského stolu. Potom uklidil nakoupené potraviny do ledničky, odnesl láhev, sklenici, střepy a povadlé květiny z obýváku do kuchyně, vytřel vodu z podlahy, nakapal na skvrny od červeného vína na koberci citrón, zavřel počítač, složil vlněnou deku a umyl nádobí. Z kuchyně vedly dveře do komory, původně to byla spíž, nyní ji používali na praní. Přendal vyprané prádlo z pračky do sušičky a do pračky dal špinavé prádlo z koše. Uvařil si čaj a sedl si v kuchyni ke stolu.

Dnešní večer byl jako mnohé jiné. Některé večery, když Birgit začala pít brzy, našel na zemi víc než dvě převržené tašky a jednu sklenici, i střepů bývalo víc než z jedné vázy. Jindy zase, když si Birgit dala první sklenku až krátce předtím, než přišel domů, byla milá, hovorná, něžná, a když pila šampaňské, a ne víno, byla plná života, a on byl šťastný a smutný zároveň, jako to bývá, když člověk ví, že to není opravdové. V takové večery šli do postele společně. Jindy už ležela v posteli, když přišel, nebo na pohovce nebo na zemi a on ji do postele odnesl.

Potom seděl na taburetu u toaletního stolku a díval se na ni. Vrásčitý obličej, povadlá pleť, chloupky v nosních dírkách, sliny v koutcích úst, popraskané rty. Někdy jí cukala víčka, prudce trhala rukama, říkala slova, která nedávala smysl, naříkala a vzdychala. Chrápala, ne tak hlasitě, aby mu to bránilo ve spánku, když si k ní později lehl, ale dost hlasitě na to, že usínání nebylo snadné.

Taky mu vadil její pach. Byl z ní cítit alkohol a nemocný žaludek, a někdy mu ostrý pach připomněl kuličky proti molům, které dávala babička do šatních skříní. Když se v posteli pozvracela, což se naštěstí stávalo zřídka, otevřel okno dokořán, a když ji omýval a odstraňoval zvratky z postele a z podlahy, zadržoval dech a chodil se k oknu zhluboka nadechnout.

Ale chvíle na taburetu nikdy nevynechal. Díval se na ni a viděl ve zpustošeném obličeji tu netknutou tvář dobrých dní, která se měnila podle nálady tak, až ho to někdy mátlo, ale ta tvář byla plná života, i když byla ospalá, unavená nebo otrávená. Jak neživotný měla výraz, když pila! Někdy se v dnešním obličeji objevily i ty dřívější, rozhodný výraz studentky v modré košili, tvář mladé knihkupkyně, opatrná, uzavřená, pro něj často záhadná a kouzelná, soustředěný výraz, když začala psát, jako by stále přemýšlela o svém románu nebo ho nemohla dostat z hlavy, a zrůžovělý obličej, když přijela domů po hodině či dvou jízdy na kole, které ráda podnikala poté, co tak pozdě objevila cyklistiku.

Ten obličej byl starý. Ona byla stará. Ale její obličej miloval. Chtěl k němu mluvit a ten obličej měl mluvit k němu, teplé hnědé oči ho hřály u srdce, její smích ho sváděl k smíchu, chtěl jí obličej stisknout v rukou a líbat, dojímal ho. Jak hledá své místo v životě, tajemství, které neustále vytvářela kolem svého psaní, její sen o pozdním úspěchu, její závislost na alkoholu, její radost z dětí a psů – v tom všem bylo mnoho nenaplněného, mnoho nenaplnitelného, a jeho to dojímalo. Je dojetí slabší forma lásky? Snad, když je vším. Pro něj vším nebylo.

Když vstal z taburetu, necítil smíření. Nikdy si nepřestal přát, aby to bylo jiné. Ale byl klidný. Tak to prostě je. Šel do obýváku, sedl si na pohovku a četl nově vydané knihy – právě pro nikdy nevysychající tok nových knih se stal knihkupcem.

2

Ale když ten večer přišel do ložnice, aby si k ní sedl, nebyla v posteli. Šel do předsíně a po schodech nahoru do pokojíku pro služku nad kuchyní. Byl malý s nízkým stropem, malé okno vedlo do dvora, ale Birgit měla ráda těsný a nízký prostor, měla ráda dvoje dveře, jedny na dolním, druhé na horním konci schodů, a z pokojíku si udělala pracovnu. Zaklepal. Birgit nechtěla, aby ji rušil, a už vůbec ne, aby ji překvapil. Neodpověděla, otevřel dveře. Psací stůl byl uklizený, vlevo ležel stoh papírů, vpravo plnicí pero, které jí před lety daroval. Vedle okna visel lístek. Věděl, že by ho neměl číst. „Máš…“ Dál nečetl.

Birgit našel v koupelně. Ležela ve vaně, hlavu pod hladinou, tmavé vlasy na okraji vany. Nadzvedl jí hlavu, voda byla studená, musela ležet ve vaně už hodiny. Vytáhl ji tak, aby mohl hlavu položit na okraj vany. V moderní vaně by nemohla sklouznout pod hladinu. Proč neměli moderní vanu! Oba si cenili luxusu hluboké dlouhé secesní vany, rádi ji společně používali, nechali ji draze restaurovat.

Stál a díval se na Birgit. Na její prsa, levý prs o něco větší než pravý, na její břicho s jizvou, natažené paže a nohy, ruce obrácené hřbetem vzhůru, jako by se vznášely nade dnem vany. Vzpomněl si na její přání, často vyslovované a nikdy neuskutečněné, dát si levý prs zmenšit, na strach, jaký měl, když dostala zánět slepého střeva a operovali ji, na její hru na klavír, kterou neměly její dlouhé prsty vzdát. Díval se na ni shora a věděl, že je mrtvá. Ale přitom mu bylo, jako by jí mohl později vyprávět, že ji našel mrtvou ve vaně, a mluvit s ní o tom. Jako by byla mrtvá jen teď, ne nadlouho, ne navždy.

Musí zavolat záchranku. Ale tady se už nic zachránit nedalo, nespěchá to. A taky se bál rozruchu, který vyvolá záchranka se zapnutou sirénou a blikajícím modrým světlem, mužů s nosítky, policie, která bude zajišťovat stopy a vyslýchat ho, zvědavého domovníka ze suterénu. Sedl si na okraj vany. Byl rád, že má Birgit zavřené oči. Kdyby je měla otevřené a upírala na něj strnulý prázdný pohled – děsil se toho pomyšlení. Měla by je otevřené, kdyby ji postihl srdeční infarkt nebo mozková mrtvice. Ale ona usnula. Jen tak? Protože hodně vypila? Nebo si vzala i něco jiného? Vstal, šel k lékárničce a nenašel krabičku valia, která tam bývala, nohou otevřel víko nádoby na odpadky. Ležela tam krabička a prázdná hliníková fólie. Kolik tablet v té fólii bylo, kolik si jich asi Birgit vzala? Chtěla jen spolehlivě usnout? Nebo se už nechtěla probudit? Zase si sedl na okraj vany. Co jsi chtěla, Birgit?

Věděl už léta, že má deprese. Pořád se pokoušel ji přesvědčit, aby šla na terapii nebo k psychiatrovi. Měl přátele, kteří by depresi utlumili terapií nebo blokovali tabletami. Ale Birgit nechtěla. Nemá deprese, žádné deprese neexistují. Existují prostě melancholičtí lidé, vždycky takoví byli, je jedna z nich. Nechtěla se nechat léky proměnit v jiného člověka. Že musí být každý člověk vyrovnaný a spolehlivý, je pošetilý tlak moderní doby. Pravda je, že i když neměla deprese, byla zamyšlenější, vážnější, zádumčivější než ostatní, ale ne že by ji nerozesmála veselá příhoda nebo výrok. Ale hravá lehkost, ironický nadhled, s nimiž jejich přátelé a kolegové mluvili o knihách a filmech, o společnosti, o politice, byly Birgit cizí. A obzvlášť cizí jí bylo, že politici a umělci nebrali vážně ani sebe, ani to, co dělali, ale stačilo jim, že vzbudili pozornost, žasnoucí, smějící se, odcizenou pozornost, v každém případě pozornost. Co bylo vážné, brala vážně. Teprve později, po převratu, když poznal blíž knihkupce z Východního Berlína a Braniborska, pochopil, že v tomhle byla Birgit dítě NDR, proletářského světa, který se chtěl s pruskou socialistickou horlivostí povznést k buržoazii a kulturu i politiku bral vážně, jako to kdysi dělala buržoazie, ale už se to odnaučila. Od té doby ji viděl novýma očima, s respektem a také smutkem z toho, co se jeho svět odnaučil a ztratil.

Ne, její melancholie ji nedohnala k tomu, aby se zabila. Ona a červené, ještě jednu sklenici a ještě jednu, to ji unavilo. Pak už nechtěla čekat, až přijde spánek, ale chtěla ho uměle přivolat. A přivolala ho, a ten ji zabil. Proč jsi nepočkala, Birgit? Ale věděl, že byla netrpělivá. Proto se nezdržovala zouváním bot a úklidem nákupu a vařením a mytím nádobí a prádlem v pračce. Smrt z netrpělivosti.

Zasmál se, slzy v krku. Vstal a zavolal záchranku. Potom zavolal policii. Proč by měl čekat, až to udělají záchranáři? Chtěl mít všechno za sebou.

3

Trvalo to dvě hodiny. Záchranka přijela a odjela. Policie, dva muži v civilu a dva uniformovaní, zajistila místo činu a hledala stopy. Vylíčil kriminalistům, jak Birgit našel, vysvětlil, proč umyl sklenici, ze které Birgit pila, ukázal jim krabičku a fólii od prášků v nádobě na odpadky a přihlížel, jak marně hledají dopis na rozloučenou. Zavolali pohřební službu, která Birgit uložila do obalu pro nebožtíky a odvezla na soudní lékařství. Zeptali se ho, kdy Birgit našel. Když odpověděl, že byl do devíti večer v knihkupectví, což mohou dosvědčit kolegové a zákazníci, začali být přátelštější. Přišel by laskavě druhý den na policejní ředitelství?

Vyprovodil je z bytu, zavřel dveře a zasunul řetěz. Nevěděl, co má dělat. Nemohl spát, nemohl číst ani poslouchat hudbu. Rád by plakal. Šel do prádelní komory, přinesl uschlé prádlo na kuchyňský stůl a vyprané přendal do sušičky. Když držel v ruce Birgitino tričko, které měla ráda a často nosila, už nemohl pokračovat a nechal prádlo být.

Vyšel po schodech do Birgitiny pracovny, vešel a sedl si k psacímu stolu. Teď dočetl lístek do konce. „Máš to, co ti přísný bůh dal.“ Od koho to je? Proč si to Birgit zapsala? Proč si to pověsila? Co jí to mělo připomínat? Potom si přitáhl hromádku papírů. Byl to rukopis. Jméno autorky bylo jméno ženy, která byla členkou skupiny kreativního psaní jako Birgit. Ale nechtěl číst nic od nějaké ženy, chtěl si přečíst něco od Birgit. Jednu po druhé vytáhl zásuvky stolu. V horní byly prázdné papíry, tužky a propisky všeho druhu, gumy, ořezávátko, kancelářské sponky a lepenka. V obou spodních našel desky a v nich listy napsané na psacím stroji, někdy jen pár řádek, jindy dlouhé odstavce, lístky s Birgitiným rukopisem, dopisy, výstřižky z novin, kopie, fotografie, brožury. Desky nebyly nadepsané a jejich obsah se zdál nahodilý. Ale znal Birgit, ta neuspořádanost byla klamná, obsah desek se vztahoval k různým pojmům nebo aspektům nebo kapitolám jejího románu. Nedokázal se však soustředit a ten systém rozpoznat.

Mezi deskami byla pohlednice. Dívka s čokoládou od Jeana-Étienna Liotarda z drážďanské obrazové galerie. Otočil ji. Byla na ní známka NDR a žádný odesílatel. „Milá Birgit, nedávno jsem ji viděla, je to veselá dívka. A je ti podobná. Tvoje Paula.“ Zase pohled otočil a pořádně si Dívku s čokoládou prohlédl. Nenašel žádnou podobnost. Pozorně, ano pozorně se Birgit uměla dívat, ale neměla takový nos a tak sevřená ústa. A vesele, ne, vesele ta Dívka s čokoládou vlastně nevypadala.

Uvědomil si, že v bytě není žádná Birgitina fotografie a žádnou nemá ani na svém psacím stole v knihkupectví. Někteří přátelé měli doma v bytě nad komodou celou galerii fotografií ve stříbrných a černých rámečcích, fotky ze svatby, z dovolené a výletů, fotky rodičů, dětí. Oni děti neměli. A z jejich svatby v roce 1969 žádné fotografie neexistovaly, bylo jim to tehdy trochu trapné, protože svatba byla v očích přátel překonaný rituál, a tak z toho nedělali žádný rozruch a fotografie nebyly. Ani jeden z nich nefotografoval. Vytáhl z kapsy peněženku a ujistil se, že Birgitinu pasovou fotografii, kterou u sebe nosil léta, má pořád u řidičského a technického průkazu. Nechá ji přefotit a zvětšit.

V Birgitině psacím stole nenašel, co hledal. V zásuvkách nebyl žádný její rukopis. Ve spodní našel láhev vodky. Zatímco dál hledal mezi knihami na polici na kratší stěně pokoje, pil. Když začalo svítat, usnul na podlaze. Ptačí zpěv ho zase brzy probudil. Chvíli nevěděl, kde je. Ani co se včera stalo. Potom se rozpomněl, nejdřív mu vzpomínka zaplavila hlavu a potom celé tělo. Konečně se rozplakal.

4

Uběhly týdny, než zase vstoupil do Birgitina pokoje. Nedokázal vyklidit její věci, kabáty a šaty ze skříní, prádlo z prádelníku, kartáče, lahvičky a kelímky z toaletního stolku a ze skříňky nad umyvadlem, kartáček na zuby v kalíšku. Neotevřel nic, kde měla věci, ani její pracovnu. To, co kdysi viděl v jednom filmu, že muž bořil obličej do šatů mrtvé ženy a nasával její vůni, bylo pro něj nepochopitelné. Dívat se na její věci nebo je držet v rukou nebo cítit jejich vůni – bylo víc, než by snesl. Trpěl už dost v prostředí, kam Birgit patřila a kde teď chyběla. Trpěl v bytě. Trpěl v knihkupectví a myslel na to, že se obojího vzdá. Ale protože trpěl, i když byl venku, nemohl doufat, že by na novém místě začal nový život. Birgit by ho provázela všude. Všude by byla s ním, a přece nebyla.

Potom přišel dopis z Bádenského nakladatelství. Ředitel nakladatelství Klaus Ettling se představil jako Birgitin přítel, který s ní byl už dlouho v kontaktu a sledoval její práci. Nečetl od ní mnoho, ale to, co četl, obdivoval, a často s ní hovořil o dalších textech a o jejím románu. Projevil smutek a vyslovil upřímnou soustrast. A ptal se na Birgitin rukopis, ať dokončený, či nedokončený. Nedokončené knihy mohou stejně jako nedokončené symfonie vykazovat dokonalé mistrovství a obšťastnit publikum.

Bádenské nakladatelství znal. Patřilo k těm menším, mělo zajímavé ediční plány a vydávalo krásné knihy, které v knihkupectví rád vystavoval a prodával a vždycky si při tom říkal, jak se asi nakladateli vyplácejí. S ředitelem nakladatelství se nikdy nesetkal. Jak se s ním Birgit seznámila?

Tázavě hleděl na Birgitinu fotografii. Její výraz byl neurčitý. Fotografie byla i po zvětšení prostě jen fotka na pas. Ale Birgit měla vlasy vyčesané nahoru, jak se mu to líbilo, tváře plnější než v posledních letech, byla ženštější, svůdnější, v koutcích úst náznak úsměvu a v hnědých očích oslněných bleskem překvapený výraz, ne vyděšený, ale radostný, jako by se setkala s něčím pozitivním. Jaké texty jsi mu poslala? O jakých dalších textech jsi s ním mluvila?

Dopis přišel v úterý. O víkendu šel do Birgitiny pracovny, sedl si k jejímu stolu, vytáhl desky ze zásuvek, srovnal je pořádně na sebe a otevřel první z nich. Na prvním listu bylo Birgitinou rukou napsáno: „Jak se naučí být sama sebou? Když nemůže být sama sebou, když nemůže být svá? Pořád a všude hlasy, šeptání, nesrozumitelná slova, křik, hluk dnem i nocí. Rámus, zápach, světlo.“ Po dalším odstavci následovalo: „Oslnění. Z hřejivé tmy do ostrého světla. Narození je oslnění. Když děti zlobily, v domovech se v noci svítilo. Nebo se rozsvěcovalo a zhasínalo, rozsvěcovalo a zhasínalo, zapnout, vypnout, zapnout, vypnout. Slunce oslňuje. Sníh oslňuje. Světlo na stropě oslňuje. Baterka oslňuje. Posvítit baterkou do obličeje, jestli spí, posvítit baterkou na pohlaví, jestli křičí. Oslněný obličej. Oslněné pohlaví. Oslňovat až do oslepnutí.“ Následovaly novinové výstřižky, okopírované stránky a brožury o sirotcích v NDR, o adopci, nucené adopci, o výchově v rodině a v dětských domovech, o speciálních domovech, pracovních zařízeních, výchovných a pracovních táborech a institucích a o metodách Pomoci pro mládež.

V dalších deskách byl materiál týkající se zpustlých mladistvých, násilného chování jednotlivců i skupinového násilí mladých, materiál o xenofobii a pravicovém extremismu, skinheadech a fašistických skupinách v NDR a v nových spolkových zemích po sjednocení, kopie a brožury, také dopisy novinářům a výzkumným institucím a jejich odpovědi. A zase na jednom listě pár řádek napsaných Birgitinou rukou: „Konečně / udeřit, bít, bodat / svobodně. / Konečně / chlastat jako chlapi / stejně. / Konečně / pot a krev a slzy / bratři.“ V dalších deskách byly fotografie ulic, domů, zahrad, krajin. Tahle místa neznal a také nechápal, co je na nich pozoruhodného, že si zasloužila vyfotografovat. Na některých bylo na rubu napsané datum z padesátých let, ale jinak nic.

Otevřel další desky a našel kopie článků z novin Sächsische Zeitung z roku 1964. Leo Weise při zprovoznění odvodňovacího díla, Leo Weise při slavnostním zahájení otevřených stájí pro dobytek jednotného zemědělského družstva, Leo Weise v národním podniku Vagónka Niesky, Leo Weise při vítání studentské brigády. Leo Weise je vysoký, má upřímnou tvář a při oficiálních příležitostech stojí uvolněně mezi strnulými funkcionáři a kádry. Při vítání studentské brigády se usmívá a usmívají se i studenti a studentky, kteří jsou na fotografii s ním. Jedna z nich je Birgit. Má pracovní plášť a na hlavě šátek, hrubozrnný tisk a vybledlá kopie jí přidávají léta. Ale je to ona. Našel list, na kterém pod nadpisem „Kádrový postup“ zapsala stupně Leovy kariéry: Dělnicko-rolnická fakulta, instruktor mládežnické organizace FDJ ve Weisswasseru, Vysoká škola pro mládež, první tajemník okresního výboru FDJ ve Zhořelci, Ústřední rada FDJ, Vysoká stranická škola, diplomovaný společenský vědec, druhý tajemník okresního výboru SED ve Zhořelci, první tajemník okresního výboru SED v Niesky.

V posledních deskách byl delší text psaný na stroji bez uvedení autorky nebo autora, jistě od Birgit. „Během čtyřiceti let své existence zavřela NDR do domovů 120 000 mladistvých. Do normálních dětských domovů, speciálních domovů, zvláštních domovů, pracovních zařízení pro mládež, do výchovných a pracovních táborů, diagnostických ústavů. Při přijetí prohlédli tělo, zkontrolovali tělesné otvory, ostříhali nakrátko vlasy. Mladistvý byl nejdřív umístěn na samotku, kde byla stolička, pryčna a kbelík. Potom ho přemístili do společné cely. Kdo byl vzdorovitý, toho umístili k násilníkům, kdo se kulturně a politicky stavěl na odpor, šel ke kriminálníkům, oběť násilí umístili k pachatelům násilí, oběť sexuálního násilí k těm, co se sexuálního násilí dopustili. Umístili ho tam, kde se dal zlomit. Zlomili ho ti druzí, protože byl jiný, protože ho mohli zlomit, protože byli sami zlomení. Pokud si pořádně neustlal nebo špatně umístil zubní kartáček do kelímku nebo mluvil, když měl mlčet, nebo mlčel, když měl mluvit, vedení potrestalo kolektiv a kolektiv potrestal jeho. Někteří se pokoušeli utéct. Když se to nepodařilo, bojovali. Když s tím neuspěli, strnuli. Zmrzli. Ani po propuštění už nerozmrzli. Měli amnézii, klaustrofobii, agorafobii, trpěli psychicky i fyzicky, byli impotentní nebo frigidní, stávali se alkoholiky, ženy potrácely. Tak jako byli mladiství vychováváni a lámáni v domovech v NDR, se v německých domovech vychovávalo a lámalo už před rokem 1945, a po roce 1945 se také ještě dlouho…“ Tak to šlo dál, nejdřív obecně, potom detailně o jednotlivých typech domovů a ústavů a jejich výchovných metodách a týrání. Ať už byl tento text opis nebo shrnutí četby materiálu v prvních deskách, ať byl určený pro vlastní potřebu, nebo měl být zveřejněn – nebyl to text, který hledal.

Otevřel malé okno. Kaštan na dvoře byl dosud holý, ale ve vzduchu, který proudil do pokoje, už bylo cítit jaro. Slyšel střídavý zpěv dvou kosů, díval se, kde jsou, toho, co byl blíž a hlasitější, objevil na hřebenu střechy domu vzadu, druhého, vzdálenějšího a tiššího, na špičce kostelní věže. Vzpomněl si, jak ho jednou před lety Birgit ráno vzbudila, protože poprvé v tom roce zpíval kos. Vlastně slyšel kosy, až když ho Birgit naučila vnímat jejich zpěv.

Jak je to dlouho, co Birgit začala psát román? Jednoho dne přestala pracovat v knihkupectví. Oddechový čas se po měsících strávených v Indii změnil v definitivní rozloučení s knihkupectvím. Chodila do zlatnického kurzu, potom do kuchařského, v obou profesích pracovala jen krátce, poté se angažovala v ochraně přírody a klimatu a organizovala nejrůznější akce a demonstrace. O tom mluvila ráda. O románu neřekla nic, jen to, že na něm pracuje. Jak je to dlouho? Šest, sedm nebo dokonce deset let? Cos dělala, když jsi byla v pracovně? Psala jsi v duchu? Psala jsi na papír a pokaždé ho zmačkala a vyhodila? Dívala ses z okna a poslouchala kosy, špačky, kteří v létě rámusili na kaštanu, děti, které si hrály na dvoře nebo doma cvičily na klavír či housle, déšť, jak šumí ve větvích a buší do plechového okenního parapetu? Strávila jsi ta léta sněním?

V hlubokém smutku, kdy Birgit neustále a všude postrádal, jako kdyby dřív bývala neustále a všude s ním, zapomněl, jak často a jak daleko od něj bývala.

5

Nechtěl Birgit ztrapnit, tak řediteli nakladatelství napsal, že její pozůstalost dosud prochází a třídí. „Ptáte se na rukopis Birgitina románu. Při třídění a pořádání by mi pomohlo, kdybyste mi sdělil téma románu, pokud ho znáte. Birgit o svém psaní vůbec nemluvila a já to respektoval a nevyptával se jí na román ani na další texty. Když teď pořádám její pozůstalost, pomohly by mi informace o jejích projektech.“

Odpověď přišla rychle. Ředitel nakladatelství psal, že se s Birgit seznámili na týdenním kurzu jógy na Baltu. Na procházkách opakovaně viděl, jak sedí na duně a píše, nakonec si k ní přisedl a zeptal se, co píše. Bez váhání mu přečetla báseň, kterou právě napsala, a bez ostychu mu ukázala i další zapsané v sešitě. Vzpomíná si, že sešit byl v koženém obalu a zapínal se koženým páskem. Básně mu nikdy neposlala, i když ji o to prosil. Ale dobře si na ně vzpomíná, na jejich osobitý, dojímavě skoupý a zároveň poetický tón, matoucí obrazy, občas šokující pointy. Smála se, když jí řekl, že její básně vydá. Řekla, že není básnířka, ale že píše román. Když se jí na román zeptal, řekla, že je o životě na útěku. O jejím životě na útěku, o veškerém životě na útěku. To ho zaujalo, a když spolu jednou dvakrát do roka dlouze telefonovali a zeptal se na román, řekla, že v psaní pokračuje. „Když mi pošlete rukopis, dokončený či nedokončený, román vydám. A jestli najdete sešit v koženém obalu s páskem, budu velice rád, že mohu konečně vydat svazek básní Birgit Wettnerové.“

Nikdy sešit v koženém obalu neviděl, nevěděl, že Birgit psala básně, nevěděl, že pokračuje v psaní románu. Dotklo se ho to. Birgit psala básně a bez váhání a bez ostychu je ukázala cizímu člověku – a jemu ne? Mluvila o svém psaní s cizím člověkem – a s ním ne? Psala o životě na útěku, o svém životě na útěku – při kterém jí on pomohl nejen utéct, ale také dorazit do cíle.

Birgit mu nechyběla o nic méně než předtím. Její přítomnost, její tělo, ke kterému se v noci nemohl přitisknout, její obličej, radostný, vážný, vzdorný, smutný, její smích, rozhovory o každodenních věcech nebo o akci, kterou plánovala, o nové knize, kterou četl, pohled na ni, když ležela v posteli a on seděl na taburetu. Ale do jeho lásky a smutku se vkradl i hněv.

Odnesl Birgitin počítač programátorovi, který vyvinul a spravoval počítačový systém nakladatelství. Mohl by ztemnělou obrazovku rozsvítit? Informatik zapojil druhý monitor, objevila se na něm žádost o heslo. Kašpar ho neznal. Programátor se zeptal, kde a kdy se Kašpar s Birgit seznámili, kde a kdy se Birgit narodila, jaké bylo její příjmení za svobodna, jak se jmenovali její rodiče a sourozenci a jaká data, místa nebo jména byla ještě pro Birgit významná, jaká tajemství mohla mít. Berlín, 17. května 1964, Berlín, 6. dubna 1943, Hagerová, Eberhard a Irma, Gisela a Helga – ještě ho napadlo datum 16. ledna 1965, den, kdy Birgit přiletěla do Západního Berlína, ale nic z toho nebylo heslo, ani jeho jméno Kašpar Wettner, ani jeho narozeniny 2. července 1944. Programátor nevěděl, jak by se do počítače mohl dostat. Nechal si ho a slíbil, že se nad tím zamyslí.

Ano, 16. ledna 1965 Birgit přistála na letišti Tempelhof. Přiletěla do Berlína, přiletěla k němu. Tehdy začal jejich společný život a Kašpar to vnímal tak, že právě tehdy začal jeho život, jeho dospělý život – po dětství a mládí a nevydařené první lásce a chybně zvoleném studijním oboru. Nebo začal už 17. května 1964?

6

Kašpar studoval dva semestry v rodném městě, v letním semestru roku 1964 přestoupil do Berlína. Utekl od své první lásky, která si našla jiného, ve velkoměstě hledal vzrušení, chtěl na univerzitu založenou studenty, doufal, že v samém centru konfliktu Východ – Západ bude život a studium zajímavější. A chtěl poznat Německo, celé Německo, nejen to západní, kde v pohodlném katolickém Porýní dosud žil. Kašpar vyrůstal s Lutherem, Bachem a Zinzendorfem, o prázdninách u prarodičů četl vlastenecké dějepisné knihy, kde se psalo, že Německo vděčí za své sjednocení Prusku. Berlín, východní i západní, Braniborsko, Sasko, Durynsko, tedy země ležící východně od Labe, pro něj byly Německo stejně jako spolkové země na západě a na jihu.

Do Berlína přijel v sobotu vlakem, který jezdil ze západního Německa do Berlína a nastěhoval se do pokoje ve sdíleném studentském bytě v Dahlemu. Druhý den ráno brzy vstal a dvě a půl hodiny šel tichým nedělním městem až k Braniborské bráně, aby pohlédl za zeď. Potom jel rychlodráhou na stanici Friedrichstraße, kde ho zkontrolovali pohraničníci v zelených uniformách, vyměnil si západoněmecké marky za východoněmecké a chystal se na to, že bude doma v celém Berlíně, v celém Německu.

Chodil městem až do večera. Neměl žádný plán ani cíl, nechal se unášet. Jel metrem na východ, šel po Karl-Marx-Allee z východu směrem na západ, od domů z padesátých let s členitými fasádami, oblouky a zdobenou fasádou k hladkým panelovým stavbám ze šedesátých let, viděl Alexandrovo náměstí, katedrálu a univerzitu na třídě Pod Lipami, vydal se přes Muzejní ostrov do čtvrti Prenzlauer Berg širokými ulicemi dlážděnými kočičími hlavami, míjel kdysi výstavné, nyní otlučené měšťanské domy, občas prošel parčíkem. Město bylo na východě šedivější než na západě, mezi domy bylo víc prázdných parcel, menší provoz, auta byla cítit jinak. Ale i při ranní cestě k Braniborské bráně prošel mnoha prázdnými ulicemi s šedivými domy, tak se mu rozdíl nezdál moc velký. Beztak nebyl ve Východním Berlíně proto, aby hledal rozdíly, nýbrž aby našel to, co Východ a Západ spojuje. Taky velké plakáty řadil mezi spojující. Na Východě oznamovaly Setkání německé mládeže v době letničních svátků, na Západě vychvalovaly prací prášek Persil nebo cigarety Zuban nebo punčochy značky Elbeo.

Odpoledne město ožilo. Z chladného mlhavého rána se přes poledne vyklubal slunečný jarní den. Na kraji parku ve Friedrichshainu byl stánek, kde prodávali párky s bramborovým salátem a limonádu. Sedl si s jídlem na betonovou lavičku k betonovému stolu a díval se na děti, jak si hrají, a na matky, jak spolu rozmlouvají. Přišel k němu muž, pozdravil, sedl si naproti, počkal, dokud Kašpar nedojí a nedopije, a pak se otázal, jestli se může na něco zeptat. Kašpar přikývl a dozvěděl se, že muž chce propisku, kterou má zastrčenou v kapse košile. Pracuje prý na ministerstvu a zdejší propisky se rozmazávají.

Kašpar se teď na muže pořádně podíval. Střední věk, řídké vlasy, ve tváři mrzutý i horlivý rys, na sobě béžovou větrovku, pod ní béžovou košili. Dost zvláštní, pomyslel si Kašpar, že tenhle člověk, aby mohl lépe sloužit svému státu a své třídě, žebrá u třídního nepřítele z nepřátelského státu. Socialistická úřední horlivost. Ale takové úřednické dušičky jako on existují i na Západě. Kašpar vyrazil do Východního Berlína, aby hledal to, co obě části města spojuje, a společné rysy objevil i při prvním setkání s občanem NDR. Usmál se na muže a dal mu svou propisku.

V kině ve Friedrichshainu šel na film Černý samet, kriminální příběh, jehož komplikovaný děj se točil kolem východních a západních agentů a dokonalého stavebního jeřábu, který vyvinuli v NDR a chtěli ho prezentovat na Lipském veletrhu, ale západní agenti se ho snažili zničit, aby si NDR utrhla ostudu. I tady viděl Kašpar společné rysy. Východní agent byl jako James Bond, jen žoviálnější, skromněji oblečený, technicky nenáročný, kulinářsky skromný a bez smyslu pro humor.

Hned druhý den se zase vydal do Východního Berlína, tentokrát na Humboldtovu univerzitu. Ve vrátnici vyžadoval tak tvrdošíjně, aby ho přijal děkan Filozofické fakulty, že zavolali jednoho studenta, aby ho k děkanovi zavedl. Kašpar mu řekl, že studuje germanistiku a historii a chtěl by jeden semestr studovat na Humboldtově univerzitě. Děkan vyjmenoval množství důvodů, proč to nejde, od imatrikulace a správních problémů až ke statutu Berlína a neexistující mírové koexistenci mezi oběma německými státy. Aspoň že ho student, který ho k děkanovi doprovodil, vzal do menzy, než ho zase odvedl k vrátnici. Nadšeně mluvil o současné době jako počátku budoucnosti, jak předvídali Marx a Engels, a poučil Kašpara o svobodě jako poznané nutnosti a o tom, že v NDR skoncovali s vykořisťováním a muži a ženy jsou zcela rovnoprávní. Kašpar se marně snažil zavést hovor na osobnější rovinu, jak je studium náročné, jaké jsou profesní perspektivy, kam studenti jezdí o prázdninách. Student setrval u Marxe, Engelse a NDR.

Kašpara to otrávilo. Jak se má cítit doma v celém Berlíně, v celém Německu? V dalších týdnech se omezil jen na občasnou návštěvu východoberlínského divadla Berliner Ensemble. Na přednáškách a seminářích na Svobodné univerzitě se seznámil se studenty, kteří jako on čekali na Setkání německé mládeže jako na příležitost, kde mohou poznat své vrstevníky na Východě. Setkání začalo 16. května.

7

Pochody a procesí s vlajkami na Náměstí Marxe a Engelse Kašpara brzy nudily. Vydal se do ulic. Byl příliš plachý na to, aby oslovil některou z dívek nebo kluků v modré košili. Chodili ve skupinkách, vysedávali na náměstích a v parcích, poslouchali hudební vystoupení a sledovali divadelní představení, tančili. Mnozí byli v jeho věku. Ale zdálo se, že ve stejných košilích a v hloučcích si vystačí sami, a kdyby se k nim přidal, udiveně by na něj koukali.

Nicméně přemýšlel, koho by měl nejspíš oslovit. Někteří se nestarali o to, že je jim modrá košile moc velká nebo malá a špatně sedí. Nosili ji jako nemilovanou uniformu. Jiní ji nosili pyšně a zřejmě by místo ní měli nejradši rovnou vojenskou uniformu. Některé dívky měly košile upnuté přes prsa, horní knoflíčky rozepnuté, a vypadaly svůdně a přitom úplně jinak než holky na Západě. Jiné měly přes košili tenký svetr nebo barevný šátek, jako by chtěly modrou košili skrýt. Jsou ochotné mluvit se studentem ze Západu?

První večer se vrátil domů nespokojený, nespokojený s tímhle dnem, nespokojený sám se sebou. Půjde tam zas. Svou plachost musí překonat. Někoho osloví. Když nebude mít poprvé úspěch, zkusí to podruhé i potřetí.

Na Bebelově náměstí uviděl studenty, které znal z přednášek, jak se baví s modrými košilemi, a přidal se k nim. Západ mluvil proti Východu, Východ proti Západu, byl to rutinovaně zaťatý slovní souboj a Kašpar poslouchal jen proto, že jedna dívka v modré košili říkala sice to co ostatní, ale s šarmem. A její rozpuštěné hnědé kadeře, hnědé oči, výrazné líce a velké oblé rty ho okouzlily. Náhodou se potkali znovu na Alexandrově náměstí, dali se do řeči, byli si sympatičtí a zbytek celé slávy strávili spolu, spolu se dívali, spolu poslouchali, mluvili, tancovali a společně se seznámili s dalšími studenty a studentkami z Východu i Západu. Vznikl tak přátelský kruh, který přetrval.

Když Kašpar vykládal, jak se s Birgit seznámil a zamiloval se do ní, mluvil o lásce na první pohled. Když ji uviděl na Bebelově náměstí, temperamentní, rozzářenou, pohotovou a ideologicky ne tak zaslepenou jako ostatní, slovní souboj si vyloženě vychutnávala. Neviděl možnost, jak ji oslovit, tak odešel a vyčítal si, že ho nic nenapadlo, nejradši by se vrátil, ale netroufl si. Když ji zase potkal na Alexandrově náměstí, považoval to za dar z nebes. Jako by bůh, ve kterého Kašpar nevěřil, požehnal jeho prvnímu fascinovanému pohledu na Birgit na Bebelově náměstí.

Kašpar jinak nebyl rychlý. Jen pozvolna se zamiloval do své první holky, nehodila se k němu a on k ní taky ne, a kdyby ho neopustila, odpoutával by se od ní jen pomalu, dlouho mu taky trvalo, než se rozhodl, co bude studovat, a těžko se rozhodoval, když si kupoval nové oblečení, kávovar nebo kolo. Ale teď šlo všechno ráz na ráz. Když se s Birgit koncem semestru rozloučili, on jel do rodného města pracovat jako volontér v knihkupectví, ona na studentskou brigádu do rekreačního objektu na Baltu, bylo jasné, že spolu zůstanou. Jeho návrh, že přesídlí do NDR, okamžitě zamítla. Takže ji on dostane z NDR na Západ. Ještě nevěděl jak, ale nějakou cestu najde.

Na začátku zimního semestru našel studenty, kteří pomáhali při útěku z NDR a znali lidi, co prodávali falešné dokumenty. Kontaktoval je a oni ho vyzvali, aby se dostavil do jedné kavárny v Neuköllnu. Přijeli v černém mercedesu s bílými ráfky kol, jaký proslavila Rosemarie Nitribittová, na sobě kabáty z velbloudí kůže a na rukou prsteny s velkými kameny. Birgit může utéct 15. ledna. Pojede přes Prahu a Vídeň. Musí si podat žádost o víkendový pobyt v Praze a Kašpar musí obstarat pasové fotky a pět tisíc marek. Fotky hned, peníze začátkem ledna. Rozhovor byl krátký, obchod zpečetili podáním ruky.

Když přišel Kašpar domů, třásl se, jako by měl horečku. Najednou nebyl útěk pouhý nápad, ale jistota. Zavázal se k tomu. Dokumenty musí přenést přes hranici a nesmí je u něj najít. Kdyby je našli, zavřeli by Birgit i jeho. Birgit bude hrozit vězení až do chvíle, než přejede hranici z Československa do Rakouska. Nebezpečí už nebyl přelud, ale realita. Kašpar měl strach.

A byl úplně vyčerpaný. Roztřesený si lehl, usnul a za dvě hodiny se probudil celý zpocený. Udiveně konstatoval, že už strach nemá. Léta poté se někdy v noci probudil s bušícím srdcem, protože se mu zdálo o kontrole, při které musel něco skrývat, nebo o výslechu, kdy musel něco zatajit. V týdnech, které zbývaly do Birgitina útěku, se strach už nevrátil ani ve snu. Při všem, co musel udělat, byl úplně klidný.

8

Zároveň všechno intenzivně prožíval. Hned nazítří v poledne odjel do Východního Berlína kvůli pasovým fotografiím. Birgit neměla telefon, nemohl jí zavolat a ohlásit se, mohl jen doufat, že ji zastihne doma. Jednou u ní doma byl, pozdravil se s babičkou, matkou a sestrami, Helga jako Birgit bydlela ještě doma, Gisela přišla na návštěvu. Pozvali ho na kávu a koláč do obýváku, seděl na pohovce, na které Birgit v noci spala, všechny si ho zkoumavě prohlížely, byl rád, když s Birgit odešli do divadla. Cestu si pamatoval. Po vystoupení z rychlodráhy pod ní projít, pak přes širokou ulici do užší, kolem školy z cihlového zdiva s oblouky a sloupy za roh, kam také se skřípěním zahýbala tramvaj, přejít ulici kolem malého pekařství. Našel dům, zazvonil, marně čekal na zabzučení, přesto zatlačil do dveří. Zavřené.

Byly tři odpoledne. Kašpar obešel blok, a když se vrátil, byla v okně v prvním patře vyložená žena s polštářem pod rukama. Co jí řekne, jestli zase nikdo nezareaguje na jeho zvonění a ona se zeptá, ke komu jde? Pozná na něm, že je ze Západu. Jeho východní přátelé mu jednou se smíchem vyjmenovali, podle čeho všeho je identifikovatelný jako zápaďák, a vysvětlili mu, co si má obléknout, až pojede do Postupimi, aby navštívil Sanssouci, což jako občan ze Západu nesměl. Tak se měl zase obléknout. Co si ta ženská pomyslí, když se nějaký zápaďák znovu objeví u domovních dveří? Jaká asi je? Nedůvěřivá? Nebo dobromyslná? Větří nebezpečí od třídního nepřítele? Myslí na lásku a mládí? Kašpar by rád pátral v její tváři po nedůvěře nebo dobromyslnosti, ale to by k ní musel jít blíž, než se mu zdálo bezpečné. Otočil se, tentokrát obešel dva bloky a potom, když byla pořád vyložená v okně, se vydal kolem tří bloků a došel ke Sprévě.

Město halila hustá šedivá mlha, tlumila zvuky a znemožňovala výhled. Ale Kašpar viděl kupodivu všechno blízko a zřetelně, domy, ulice, řeku. Jako by mu nebezpečné jednání natolik zostřilo zrak, že všechno mělo ostré obrysy. Ale nejen zrak, všechny smysly měl zbystřené. Pila v truhlářství byla tak hlasitá, odpad v popelnici tak silně páchl, na tváři cítil slabý větřík tak zřetelně, jako by mezi ním a světem už nic nebylo.

Sedl si na břeh a díval se na vodu. Birgit mu vyprávěla o nudných nedělích v dětství, o procházkách podél Sprévy, za hezkého počasí i v dešti, nenáviděla ty stále stejné výhledy na vodu, nákladní lodě a skladiště a tam, kde domy stály těsně u vody, se místo po břehu šlo po silnici, na domy s předzahrádkami nebo bez nich, nakonec dorazili ke Kolínskému vřesovišti, vešli do něj, vyšli a vraceli se domů. I on si vzpomínal na neděle v dětství, kdy se nudil, kdy ho nic nelákalo ani nezaujalo, žádná hra nebo kniha, která by ho uchvátila, nakoukl k sestře do pokoje, v kuchyni si vzal jablko, prošel zahradu, lehl si do trávy a hned zase vstal, kopl míč na zeď a nechal ho být. Byly to hezké vzpomínky na stav příjemné a ospalé prázdnoty. Ani teď nemusel nic dělat, na nic myslet. Mohl by hlavu vyprázdnit a udržet ji prázdnou a vychutnávat si příjemnou ospalost. Ale byl rozrušený, napjatý, v pohotovosti.

Pak mu začala být zima. Přes den bylo mírné počasí, vítr vanoucí od řeky byl vlahý. Ale zem byla studená. Se strnulými údy vstal a šel zpátky. Žena už v okně nebyla, ale okno zůstalo otevřené, a když zase zazvonil a nikdo neotvíral, uslyšel shora: „Ke komu chcete, mladý muži?“ Nepodíval se nahoru, rameny a rukama naznačil gesto marnosti a politování a šel pryč.

Teď sám vyrazil ke Kolínskému vřesovišti a zpátky cestou, kterou mu Birgit popsala. Nebylo na co koukat a Kašpar chápal, jak se při procházkách nudila. Nudu lze vychutnat, jen když se jí člověk dá unášet, ne když jde za ruku s matkou nebo starší sestrou, která ho táhne sem nebo tam.