Obsah

V Orlím hnízdě

DNH

Návrat z minulosti

Jak vycvičit Hitlera

První krůčky ve Svobodném světě

Souboj Hitlerů

Kvalifikace

Ten nejmocnější z Hitlerů ve městě

Finále kvalifikace

Teď teprve začíná příběh. To předtím byl úvod.

Burza kartiček Hitlerů

Pao a jeho pozitivní přístup k životu

Jak zlomit Paa

Ve třech se to lépe táhne

Zapovězený les a Děti komety

Cibulová plantáž a krádež Hitlera

Zatím to moc nejde

Rande

První zápas po letech

Návštěva psychologa

Znovu a lépe

Jezero Zhouby

Silva

Zrůdacity

Povstalkyně Ronda

Kvalifikace na mistrovství světa Hitlerů

Kam odvedli Híťu?

Lorenzo – lovec Hitlerů

Osvobození Híti

Osada Smutku

Kanibalové z Osady Smutku

Hlavní město

Mistrovství světa Hitlerů

Zelené alyum

Děsně moc dojemné setkání

Finále mistrovství světa Hitlerů

HÍŤOVO KOUZELNÉ DOBRODRUŽSTVÍ

Copyright © Dominik Landsman, 2022

All rights reserved

Illustrations © Prokop Wilhelm, 2022

ISBN 978-80-249-4979-6

V Orlím hnízdě

Pokud k vám přijde návštěva a váš Hitler ji pokouše, udeřte svého Hitlera přes obličej srolovanými novinami, rozkročte se, zaujměte dominantní postoj a přísným, zvýšeným hlasem na něho křikněte: „Fuj, nesmíš!“

– Arnošt Správný: Jak vycvičit Hitlera (Kapitola: Společenské chování Hitlera)

„To je nemilé, velmi nemilé,“ zkrabatilo se Hitlerovi čelo, když si vyslechl od generála Kleina, že postup wehrmachtu u Stalingradu se zastavil.

„Nevadí, pošleme další vojáky. Já tomu komoušovi zatopím, ten bude čumět, bude prosit o milost. Bude se plazit v prachu před mou velikostí,“ představoval si Hitler, jak Stalin uzná jeho genialitu a z nějakého důvodu to celé odpíská, vzdá se a po zbytek života už se bude jen plazit v prachu jako ta nejzbytečnější věc, co kdy spatřila světlo světa, kterou bezpochyby je, byl a bude.

„Pane a kde vezmeme další vojáky?“ zeptal se nesměle generál Klein.

Adolf Hitler nebohého Kleina sjel hitlerovsky zlým pohledem. Hitlerovsky zlý pohled znamená nejen obyčejný zlý pohled, ale dotyčný, který zlý pohled poskytuje, ještě u toho zlověstně zachvěje hitlerovským knírkem. Tím přidá zlému pohledu na naléhavosti a celkovém efektu zla.

„Stáhněte divize z Afriky a pošlete je do Ruska. Nevím, proč jsem vůbec posílal ty schwein hunde divize do Afriky. Co jsem si jako myslel? Je tam akorát vedro, písek a scheisse z toho. Dobýt Afriku není žádný hrdinství. Ty hladový černý negramoti tam akorát pěstujou… no vlastně nic tam nepěstujou, protože jim tam nic neroste. Proto mají pořád hlad a kolem jejich dětí, co mají nafouklý břicha, poletují mouchy. Co s Afrikou? Může mi někdo vysvětlit, proč máme vojáky v Africe? Proč jsem k tomu dal rozkaz?“ obrátil se Hitler ke všem přítomným, kteří se toho dne u válečného stolu v zasedací místnosti v horním patře Orlího hnízda nacházeli.

„Já myslím, že to bylo, jak jsme kalili až do rána, Himmler dotáhl nějakej novej matroš, tak jsme se nastřelili a vy jste úplně v rauši vykřikoval, že máte studené ruce a že vyhlásíme válku Africe, protože tam je teplo a tam studené ruce mít nebudete, mein Führer,“ připomněl Hitlerovi Goebbels.

„A jo, máš pravdu. To si pamatuju. To byl dost debilní nápad. No nic, konec srandy. Na Afriku kašlu, musíme zničit Stalina. Jak už jsem říkal, stáhněte z Afriky většinu divizí a pošlete je ke Stalingradu,“ ukazoval ukazovátkem na veliké mapě světa Stalingrad, aby dal na odiv své nepřekonatelné zeměpisné znalosti.

„Ale pane, to se Rommelovi líbit nebude,“ obával se generál Klein, že stáhnutí většiny divizí z Afriky bude mít neblahý vliv na náladu generála Rommela, který africkou frontu poslušně vede, ačkoliv se nechal slyšet, že mu ta poušť a vedro můžou tak akorát arsch lecken.

„Ale Rommel, to je srdcař. To je dříč. Ten dobude Afriku klidně sám s nunčakama. Víte, co by byla prdel?“ zasvítila Hitlerovi očička radostí. „Sebereme mu všechny vojáky a pošleme mu tam tři kontejnery plný nunčaků. A taky nějakýho kameramana, co to bude natáčet. Chci mít Rommela natočenýho, když přijde o všechny vojáky a já mu pošlu tři vagony nunčaků. Chci vidět, jaký hodí gesicht, když úplně sám v nějakým nomádským stanu bez vojáků a třema velbloudama páčidlem otevře kontejner a vysypou se na něho nunčaky,“ smál se Adolf Hitler, který tímto nápadem pobavil rovněž zbylé osazenstvo válečného stolu. Vyjma generála Kleina, který se mračil.

„To je, mein Führer, velmi neuctivé ke generálu Rommelovi, který ve jménu Říše prolévá krev svých mužů a má fascinující výsledky.“

„Ty hunde, s ním je fakt sranda. Kdes ho sehnal?“ obrátil se Hitler otráveně na Göringa.

„No jo no, je to dost suchar, ale generál je to výtečný,“ pokrčil Göring rameny.

„No nic. Zatím teda Rommelovi nunčaky posílat nebudeme. Vezmeme mu nějaké divize a ty pošleme do Stalingradu. Spolu tady s generálem Kleinem,“ změnil Hitler tón z rozmarného na vážný a podíval se směrem ke Kleinovi.

Tomu přejel mráz po zádech a polil ho studený pot.

„Do Stalingradu? Jak to? Já ale, vždyť já… já… nemám ani ruský bedekr,“ zakoktal se.

„A půjdeš do přední linie na zteč. Musíš být vzorem pro vojáky. Jít jim příkladem,“ dodal Hitler.

„Příkladem?“ ustrašeně polknul Klein.

„Co kdyby tam seskočil padákem z letadla. Jakože pro efekt. Entrée jak hovado,“ přisadil si Goebbels.

„Dobrý nápad. A dal bych mu jenom ty nunčaky, aby ukázal sílu odhodlání,“ dodal Göring.

Generál Klein se zmohl jen na zalapání po dechu, načež se o něj pokoušely mdloby.

„Dobrý nápad. A necháme ho vysadit rovnou do válečné vřavy do týla nepřítele, abysme vyslali Stalinovi signál, že německý voják se nezalekne přesily a že jsme všichni ochotni zemřít za slávu třetí říše. A taky mu necháme ušít oblek, jako že bude superhrdina. Nějaké návrhy na název?“

„Kapitán Nácek?“ pohotově zahlásil Goebbels.

V ten moment to s generálem Kleinem regulérně seklo a poroučel se na podlahu.

„Tak co?“ vyzvídal Hitler od Bormanna, který se sehnul ke Kleinovi a zjišťoval podrobnosti o jeho stavu.

„Pochcal se,“ podal Bormann zprávu o stavu generála Kleina.

„Výborně, kdo měl vsazeno na to, že se pomočí a omdlí?“ prohodil Hitler směrem ke svým kumpánům.

„Já, já,“ zaradoval se Goebbels a v dobrém rozmaru se přihlásil o výhru.

„Podívej se pořádně, jestli se náhodou i neposral,“ pobídl Göring Bormanna.

„Kdepak, vzadu čisto,“ zahlásil po prozkoumání Bormann a Göring se zatvářil zklamaně.

„Nevěš hlavu. Není všem dnům konec. Za týden přizveme k jednání admirála Gebauera. Tomu nakukáme, že ho pošleme s dvěma plachetnicema dobýt Spojené státy. Řekneme mu, že to je tutovka, že Američani budou čekat nějakou obří flotilu, a my je přechytračíme dvěma plachetnicema. To by bylo, aby se strachy neposral,“ utěšoval Göringa Hitler.

„Anebo by stačilo, kdyby si pořád nevsázel na to, že se poserou. Zatím se to stalo jenom jednou u Hesse, když jsme mu řekli, že ho pošleme tajně stíhačkou přímo do Británie vyjednávat o příměří,“ připomněl mu Goebbels.

„No jo, ale ten to vůbec nezvládl. Myslel si, že to je rozkaz, a pak tam do tý Británie fakt odletěl,“ připomněl Hitler.

V tu chvíli se místností rozezněl hurónský smích od všech přítomných.

„Ty hunde, to je neskutečnej ještěr ten Hess. Tenhle vtípek vejde do dějin všech vtípků, protože nic víc už být nemůže. Člověk si z něho udělá srandu, že ho pošle vyjednávat do Británie o míru, a on tam fakt na vlastní pěst letí a samozřejmě že ho tam seberou a zavřou. Možná ho i popraví. Tohle nevymyslíš,“ byl Bormann smíchy úplně zlomený v pase.

„No nic, chlapi. Nechme toho už. Já už nemůžu,“ utíral si Hitler slzy od smíchu.

„Nechme Hesse Hessem. To bylo neopakovatelný. Něco podobnýho se povede jednou za život. Teď ale pojďme pracovat. Stalingrad se sám nedobyje. Zavolejte někoho, ať odtáhne Kleina a dá ho do kupy,“ rozčílil se Hitler, když zakopnul o bezvládné pomočené tělo generála Kleina.

„A ať to tu někdo utře,“ houkl posléze ještě na dva vojáky, kteří táhli za nohy Kleina a smýkali ho po parketách pryč ze zasedací místnosti.

„Nuže, teď ale už opravdu konec srandy a pojďme do práce. Co říkáte na to pustit zčásti Afriku a posílit frontu u Stalingradu?“ prohodil do pléna.

„Já jsem pro. Bojovat v Africe jako dobrý, na fotkách to vypadá hezky, ale jako pojďme si přiznat, že je to k ničemu. Dejme tomu, že dobudeme celou Afriku, k čemu nám to bude? Úplně k ničemu. Na tom kontinentu si nic nevezmeme. Tam je jenom bída a hlad. A co je víc? Ovládnout Afriku, nebo Evropu?“ položil Goebbels řečnickou otázku.

„Za mě rozhodně se soustředit na Rusko. Jak říká Goebbels, tak ovládnout Afriku, to na nikoho dojem neudělá. Naopak dobýt Rusko, to už má říz. Das ist sexy,“ přidal svůj názor Göring.

I ostatní se shodli na tom, že Afriku nyní nechají Afrikou a budou se soustředit na Stalingrad.

„Takže rozhodnuto. Já bych jenom rád, aby zde zaznělo, že bysme se soustředili na Stalingrad, i kdybyste s tím nesouhlasili, protože Führer jsem tady já a vy jste jenom moje stafáž. I tak mám radost, že jsme se všichni shodli a s klidným svědomím vezmu Rommelovi většinu divizí a uvidíme, co bude.

Každopádně, k nějaké taktice. Já jsem určitě pro, vybrat několik jednotek, které obětujeme. Pošleme je dopředu a budou dělat lidský štít. Máme nějakou jednotku ze Slováků nebo Bulharů? Prostě nějakou zbytečnou untermensch národnost a rasu, která bojuje za nás a je možnost ji obětovat?“ zajímal se Hitler a dlouhým dřevěným ukazovátkem kroužil po mapě Evropy ve snaze najít nějaký podmaněný a v jeho očích naprosto zbytečný národ, který by bylo záhodno obětovat, když tu se z vedlejší místnosti ozvaly tlumené výkřiky a výstřely.

„Co je to tam za šturm? Bormanne, padej zjistit, o co jde,“ přikázal Hitler.

Bormannovi se moc nechtělo jít osobně zjišťovat, proč se ve vedlejší místnosti střílí a proč odtamtud vychází řev, ale vůdci se neodmlouvá.

Hluk, nářek a střelba, které se ozývaly zpoza dveří, byly čím dál silnější. Bormannova chůze směrem ke dveřím byla dost nejistá a on sám měl zcela oprávněné obavy, že jít se osobně podívat, co se to tam děje, je více než riziková činnost.

„Můj bože, to je nepředstavitelná bolest. Nic horšího v historii nikoho nikdy nepotkalo než to, co potkalo právě mě. Být v této místnosti je holé šílenství a čirá sebevražda. Trpím, jak ještě nikdo nikdy netrpěl, a má muka neberou konce. Kéž bych se býval nikdy nenarodil, protože nikdy nebýt by bylo stokrát lepší než to, co právě v této místnosti prožívám spolu s ostatními německými vojáky,“ nesl se naléhavý nářek z vedlejší místnosti a Bormann se nemohl zbavit pocitu, že se mu vůbec nechce otevřít dveře a do místnosti nakouknout, aby zjistil, co se tam děje.

„Doufám, že nikdo nemá v plánu do této místnosti nyní vejít nebo nakouknout, protože zažít to utrpení, kterým právě procházím, bych nepřál ani svému největšímu nepříteli. Tedy libovolnému Židovi. To, co se tu odehrává, je nelidské. Nemá to nic společného s důstojným umíráním. Je to něco nepopsatelného a strašného. Už vidím, jak se otevírají brány Valhaly, kde usednu po boku svých árijských předků,“ přecházel plynule naléhavý nářek do odevzdaného chroptění, což vedle střelby vytvářelo ve vedlejší místnosti jistě neotřelou a zajímavou atmosféru, která se skrz zavřené dveře přenášela i na osazenstvo zasedací místnosti v čele s Bormannem, který se s nadějí v očích podíval směrem k Hitlerovi.

Ten tiše pokynul hlavou, což znamenalo, že jeho rozkaz platí. Vystrašený Bormann procedil mezi zuby: „Heil Hitler“ a klepající se rukou sáhl po klice.

V ten moment se ozvala rána a dveře se rozletěly spolu s Bormannem, který odletěl dobré dva metry dozadu a dopadl na zem mrtvý s dírou po kulce v hlavě.

Ve dveřích stáli dva ozbrojení muži v nezvyklém oblečení, s přidělanými tmavými pláty z bůhvíjakého materiálu, které sloužily jako neprůstřelné součásti obleků. V rukách třímali zbraně, které Hitler ani nikdo jiný doposud neviděl a o jakých se jim ani nesnilo.

Jeden z mužů byl zhruba padesátiletý malý Asiat s notně prořídlou kšticí. V rukách třímal jakousi neobvyklou dvouruční zbraň, které světélkovala hlaveň a jejímž nitrem jako by procházely malé a viditelné modré elektrické výboje.

Druhý byl mladší. Mohlo mu být kolem třiceti let a Hitler musel uznat, že to byl erste klasse árijec, neboť modré oči doprovázely blonďaté vlasy a ostré rysy v obličeji. Stejně jako malý Asiat měl dvouruční zbraň, akorát mu z ní nevycházely žádné výboje.

Moment, kdy oba dva muži rozrazili dveře a zároveň v ten okamžik střelil jeden z nich Bormanna přímo doprostřed hlavy, byl až mrazivý.

Jak Hitler, tak i jeho kumpáni byli jako opaření. Nezmohli se na nic. Jen tam stáli, zírali na oba muže ve dveřích a ani nedýchali.

„Jdeme si pro Hitlera,“ prolomil napětí a tíživý moment mladší z mužů, který zároveň nebyl Asiat, ale árijec.

„To je hrozná kunda ten Himmler,“ spráskl Hitler ruce a začal se usmívat. „Omluví se na dnešek, že musí vyhladit nějakou vesnici, a pak mi sem pošle striptéry. Bod pro tebe, ty ďáble,“ vzkázal kamsi ven z okna směrem k Himmlerovi a s dychtivým výrazem vykročil směrem k ozbrojeným mužům ve dveřích.

„Mein Führer, pozor, schovejte se,“ houkl na Hitlera Goebbels, který si nebyl jistý teorií, že se jedná o striptéry, a tasil zbraň, kterou měl v pouzdru u pasu.

No, tasil je asi silné slovo. Goebbels nebyl žádný střelec ani válečník. Jeho zbraň v pouzdře za opaskem sloužila pouze k dokreslení image nacistického vojenského velitele v uniformě.

Ostatně docela často se stávalo, že Goebbels v pouzdře ani zbraň neměl. Jelikož byl náchylný k různým menším či větším zraněním, nosil v pouzdře na zbraň cestovní lékárničku, aby si mohl například zalepit ránu, ze které mu tekla krev, nebo tamponem ucpat nos, ze kterého mu rovněž tekla krev. Moc se o tom neví, ale z Goebbelse totiž často tekla krev, a to z různých důvodů a z různých otvorů. Byl velmi neduživý a náchylný k častému krvácení.

Když byl ale vůdce v ohrožení, Goebbels konal instinktivně a nebojácně. Neohroženě pudově tasil ze svého pouzdra na zbraň ruličku obvazu a zamířil jím směrem k útočníkům.

Bohužel pro něj, ještě než stihl ruličku obvazu namířenou na Asiata zmáčknout, čímž by se absolutně nic nestalo, jeho pomyslný terč byl rychlejší, vystřelil ze své zbraně něco jako modrý světelný paprsek, který zasáhl Goebbelse do hrudi. A to se teda něco stalo. Ministr propagandy se okamžitě skácel na zem a začal krvácet z nosu, což mohlo, ale nemuselo souviset s tím, že byl zasažen laserovou nebo pulsní nebo bůhvíjakou zbraní.

„Jsi in ordnung?“ naklonil se nad Goebbelsovu mrtvolu Hitler, který ale nic nepoznal, neboť Goebbels vypadal jako mrtvola i během života. U něho bylo těžké rozeznat, jestli je člověk nebo chodící mrtvola.

„Vezmi si na hlavu tohle,“ hodil Hitlerovi mladší neasijský muž pytel a zatvářil se, že to myslí smrtelně vážně.

Hitler si nebyl vůbec jistý, co se to zrovna děje. Stále věřil tomu, že to všechno je jen součást vystoupení striptérů, protože se cítil natolik nezničitelně a neohrozitelně, že mu přišlo naprosto nereálné, aby ho někdo v Orlím hnízdě napadl a chtěl unést. Tato možnost prostě nepřipadala v úvahu. Proto bylo zcela jasné, že dotyční dva jsou striptéři, které objednal Himmler. On podobné věci občas dělal. Himmler byl největší srandista třetí říše.

„Tohle vám neprojde,“ ohradil se proti chystanému únosu Hitlera Göring.

„Drž hubu, nácku,“ dostal pěstí do břicha od blonďatého únosce, načež ho tento střelil navíc do hlavy. Žádný světelný paprsek, ale stará dobrá olověná kulka prolétla Göringovou hlavou jako nůž máslem a zaryla se do svastiky, která visela na protější stěně.

Hitler měl v tu dobu už svázané ruce za zády, na hlavě pytel a přes pusu roubík, takže se těšil na nějaký ten nacistický bondage ve sklepě, ke kterému se podle něho schylovalo, protože, a to se moc neví, Hitler byl v tomto ohledu otevřený všemu a coby bisexuál neměl žádné konkrétní preference.

Nepostřehl tak, že árijský únosce postřílel zbytek osazenstva místnosti, kterou jako bonus celou zapálil.

„Držte ho pevně, mistře Pao, ať se nám nevyškubne,“ instruoval mladší árijský únosce toho staršího asijského.

„Držím, neboj, Osvald-san. Ten se nevyškubne,“ ubezpečil ho, když odváděli spoutaného Hitlera z místnosti.

„K plošině se musíme vrátit jinou cestou. Tou, kterou jsme přišli, to asi nepůjde,“ zhodnotil Osvald, tedy árijský únosce, dusot nespočtu vojenských bot z dlouhé chodby, odkud původně přišli, což dávalo tušit, že posily jsou již na cestě.

„Jiná cesta zpět není, Osvald-san. Musíme se probít,“ pravil odhodlaně mistr Pao – asijský neárijský únosce.

„Tak si pojďme zatančit nazi polku,“ pronesl Osvald hlášku, kterou měl připravenou na tyto případy už několik let a děsně se těšil, až ji někdy použije. Její čas právě přišel.

Osvald se schoval za velikou dřevěnou bednu, která stála u zdi na začátku dlouhé chodby, přebil zbraň a vyčkával.

Pao zůstal s Hitlerem za rohem a čekal, až Osvald uvolní cestu, připraven občas střelbou ze své zbraně vypomoct.

„Nemáte tam ještě pilulku německého jazyka? Mám pocit, že ta moje mi už odeznívá,“ houkl Osvald na Paa.

„Tady máš. Ale je poslední, tak se dlouho nevykecávej,“ hodil Pao Osvaldovi pilulku německého jazyka, po jejímž pozření má člověk schopnost rozumět i plynně hovořit německy. Tato lingvistická pilulka se používala krom neonacistických kruhů v podstatě jen v Turecku z nostalgie v rodinách bývalých gastarbeitrů a pak v BDSM spolcích, protože jinak si všichni raději šlehali sexy francouzštinu, vášnivou italštinu nebo cool japonštinu.

„Halt,“ zahlásil jeden z nacistických vojáků, kteří se po desítkách řítili chodbou ochránit svého vůdce. Bylo však pozdě, protože právě v ten moment začal Osvald zpoza bedny nemilosrdně střílet jednoho nácka za druhým.

Podpořen občasnými výstřely Paa z jeho mimozemské elektrické zbraně budoucnosti nedal nacistickým vojákům šanci.

„Chodba je čistá. Lepší čistá chodba než čistá rasa,“ zahlásil Osvald, pokochal se pohledem na chodbu plnou mrtvých nacistů, načež si vytáhl notýsek s názvem Hustý hlášky a tužkou si v něm odškrtnul další frázičku, kterou měl pro tuto příležitost přichystanou.

„Vstávej, jdeme,“ vybídl Pao Hitlera a spolu s Osvaldem utíkali dál chodbou.

„Už se začínají sjíždět,“ vykouknul Pao z okna ven, kam přijížděla nákladní vojenská auta naložená ozbrojenými nacisty.

„Někdo spustil poplach, musíme sebou hodit. Je jich moc,“ vzal Osvald Hitlera pevně za ruku a zrychlil tempo.

Hitler byl zcela tvárný a prost jakéhokoliv odporu. Začínal u něho převládat názor, že dotyční zřejmě nebudou striptéři a že tady jde nejspíš opravdu o život. I když byl permanentně na drogách, konečně začal vnímat tíživou realitu. Ačkoliv byl připraven pro tuto příležitost spáchat sebevraždu, neměl u sebe zrovna kyanidovou kapsli, aby ji mohl rozkousnout. Teď toho litoval.

„Určitě to jsou Sověti. Unesou mě za Stalinem a ten si na mně smlsne. Ne ale tím příjemným způsobem,“ polil Hitlera studený pot.

Zatímco si Hitler představoval, kam všude mu bude Stalin po večerech zasouvat rozžhavený pohrabáč a jak ho bude polévat kýbly potu dělnické třídy, všichni tři se dostali do přízemí, kam z venkovního prostoru vybíhaly zástupy nacistických vojáků, strážců, ba dokonce i jeden nacistický kuchař s nacistickou vařečkou.

Osvald, Pao i Hitler se přikrčili za schody a přihlíželi, jak se budova začíná plnit nacisty. Hitler cítil v zádech hlaveň Osvaldovy zbraně, takže pochopil, že má mlčet a nepokoušet se o jakoukoliv akci.

„Po schodech do sklepa se nedostaneme. Musíme proběhnout kuchyní a sjet do sklepa výtahem na jídlo,“ studoval Pao plánek Orlího hnízda. „Jestli se nepletu, kuchyň je hned naproti přes chodbu. Ty bílé dveře,“ ukázal na bílé dveře, složil mapu a vrátil si ji do zadní kapsy.

Ačkoliv byla kuchyň téměř na dosah, pořád museli vyběhnout zpoza schodů a proběhnout chodbou, kde je kdykoliv mohli uvidět všudypřítomní nacisté. Nebylo ale na výběr. Nacisté do budovy stále přicházeli a zcela vážně hrozilo, že jejich množství za chvíli překročí doporučené maximální množství nacistů na metr čtvereční a do Orlího hnízda se nevejdou a začnou vytékat ven okny.

„Teď,“ zavelel Pao k rychlému přesunu do kuchyně, když zrovna nezahlédl poblíž žádného nacistu. Osvald na nic nečekal, prudce smýknul s Hitlerem a v rychlosti ho prohodil zavřenými dveřmi od kuchyně, aby za ním vzápětí vběhnul sám. Pao běžel hned za ním.

„Takové chování si vyprošuju. Já jsem Führer německého národa. Jsem světlo na konci tunelu pro árijskou rasu, jsem vyvolený, jsem… mmmm,“ připevnil Hitlerovi Osvald znovu roubík, který mu během prohození dveřmi vypadl z pusy, protože to se nedalo poslouchat.

V kuchyni bylo zatím čisto. Žádný nacista ani kuchař. Všichni běželi po schodech nahoru, kde hodlali bránit vůdce. Bylo však jen otázkou času, než zjistí, že Hitler nahoře není, a začnou pročesávat i spodní patra.

„Rychle, pojedu první a ty mi Hitlera pošleš,“ nasoukal se Pao do výtahu na jídlo a nádobí, který vedl z kuchyně do sklepa.

Jelikož byl Pao malého vzrůstu, neměl s výtahem veliký problém. Vešel se bez problémů. I Hitlera se podařilo s přimhouřením oka do výtahu nasoukat a poslat dolů.

To u Osvalda už to bylo trochu horší. Téměř dvoumetrový pořez se ne a ne vejít. Nakonec z výtahu odřezal lano kabinky, která tak spadla dolů, a rozhodl se, že se protáhne dolů samotnou výtahovou šachtou.

„Halt, co tu děláte?“ vtrhli v tu chvíli do kuchyně čtyři nacisti, když mu vrchní části těla čouhaly ven ze šachty, zatímco pas a nohy zely přímo v ní.

„No, já jsem asistent kuchaře a připravuju tu pro vůdce oběd,“ zaimprovizoval Osvald, který čouhal ze šachty.

Byla to nezáviděníhodná situace. Nejenže se zasekl, takže nemohl tam ani zpátky, ale navíc nemohl tasit svou zbraň, kterou měl na popruhu na zádech, takže se nacházela toho času ve výtahové šachtě, zatímco jeho ruce byly vně šachty. Navíc na něho mířili vojáci svými zbraněmi a vypadali dost nervózně, tedy mohli začít každou chvíli střílet.

„A proč čouháte půlkou těla ze zdi?“ zajímal se jeden z vojáků.

„No, takhle to má vůdce rád, když se mu připravuje oběd.“

„Půlkou těla čouhající ze zdi?“ zakroutil nedůvěřivě jeden z vojáků hlavou. Na kuchaři, který je z půlky těla zaseknutý ve výtahové šachtě, protože tak vaří vůdci oběd, mu přišlo něco podezřelého.

„Natürlich,“ pokusil se Osvald znít maximálně přesvědčivě, i když sám moc dobře věděl, že tahle obhajoba plave hodně na vodě.

„Vytáhnout, vyslechnout a případně zastřelit,“ zavelel jeden z vojáků směrem k ostatním. Ti neváhali a vrhli se na Osvalda s tím, že ho ze šachty vytáhnou.

Osvaldovi problesklo hlavou, jestli je nějaká šance, že při vytahování ze šachty nějak šikovně sáhne na záda pro svou zbraň a začne střílet, ale tato možnost byla krajně nepravděpodobná.

V momentu, kdy se chystal na to, že bude vytažen, vyslýchán a nejspíš i popraven, v tom malinkém okamžiku odevzdání a zoufalství, pocítil, jak mu cosi ve výtahové šachtě obepnulo chodidlo, prudce to s ním škublo směrem dolů a za ohlušujícího „plop“, jako když vyletí špunt od šampusu, akorát stokrát hlasitěji, sklouzl zcela vysvobozen ze sevření zdiva šachtou dolů do sklepa.

„Cos to proboha vyváděl, Osvald-san?“ zeptal se vyčítavým tónem Pao.

„Zasekl jsem se. Holt nejsem takový střízlík jako vy,“ sundával si Osvald smyčku z lana z nohy a po očku sledoval narychlo sestavený kladkostroj, který Pao ve sklepě sestavil z lana, ozubených kol a ocelových trámů, aby dokázal vyvinout dostatečnou sílu ke stáhnutí Osvalda šachtou dolů.

„Je dole ve sklepě. Je jich tam víc,“ neslo se zatím šachtou seshora. To zvídavý nacista nakouknul otvorem pro výtahovou kabinku šachtou dolů a vedle Osvalda tak zahlédl i Paa. Bylo jasné, že celé ozbrojené osazenstvo Orlího hnízda okamžitě zamíří do sklepa a nastanou jatka.

„Rychle, plošina je už kousek,“ zavelel Pao.

Osvald popadl Hitlera a utíkal za Paem. Ten se v potemnělém sklepě orientoval, jako by tu každé léto trávil prázdniny, a znal tak každý temný kout i spletité uličky páchnoucí zatuchlinou.

Netrvalo dlouho a doběhli do místnosti se zamřížovaným oknem vysoko pod stropem. U jedné ze stěn stála ztrouchnivělá komoda a v rohu byla bedna plná zaprášených výtisků Mein Kampf s podpisem, aby Hitler ušetřil za dárky. Ono se to moc neví, ale on byl tak trochu škrt.

Uprostřed místnosti na podlaze byla položená podivná kulatá plošina ze stříbrného kovu. Vypadala, jako by do místnosti vůbec nepatřila. Zatímco všechno ostatní bylo zaprášené, vlhké a zatuchlé, plošina působila čistě. V průměru měla kolem dvou metrů a do jejího středu byl zasazen malý panel s několika očíslovanými tlačítky, jednou páčkou a digitálním displejem.

„Honem, postavte se doprostřed,“ instruoval Pao Osvalda s Hitlerem a sám v podřepu mačkal tlačítka na panelu.

„Hoďte sebou, už je slyším,“ pobízel Osvald Paa, když zaslechl blížící se kroky a křik vojáků, kteří začali pročesávat sklepení.

„No jo, pořád. Dělám, co můžu. Tohle nejde urychlit,“ čílil se Pao a pokračoval v mačkání tlačítek.

„Ještě je jedna místnost na konci chodby,“ ozývalo se odkudsi z útrob sklepení a Osvald věděl, že ona místnost na konci chodby je přesně ta místnost, kde zrovna stojí s Hitlerem.

„Přicházejí,“ usmál se Hitler, kterému se opět uvolnil roubík. Cítil, že záchrana je blízko.

Hluk z chodby, která vedla do místnosti, sílil. Osvald veškerou naději na únik upnul k Paovi, který vypadal zamyšleně. Jako by zapomněl, co má na panelu namačkat.

„Halt, odhoďte zbraně,“ vtrhla najednou do místnosti skupina po zuby ozbrojených nacistů.

„Jestli se o něco pokusíte, vůdce to koupí,“ přitiskl si Osvald Hitlera k tělu před sebe jako živý štít a zároveň mu pevně přiložil hlaveň zbraně k hlavě.

„Jen klid. Žádné ukvapené závěry. Odsud se nemáte jak dostat. Sklep je plný vojáků. Není možné, abyste se dostali pryč živí. Pokud propustíte našeho vůdce, zaručuju vám, že budete postaveni před soud a řádně souzení. Můžete z toho vyjít jenom s vězením,“ snažil se jeden z nacistů v důstojnické uniformě s pistolí v ruce uklidnit situaci.

„A taky máme super tábory, kde je celkem volný režim. Pověz mu o těch táborech. Jezdí se tam mašinkou a lidé si to pochvalují,“ připomněl mu jeden z vojáků odkudsi vzadu.

„To je pravda. Třeba to nebude ani to vězení. Můžeme vás poslat do některého z našich táborů. Bydlí se tam v chatkách, jsou tam často táboráky, tam to není tak špatné,“ začal nacista vyjednávat.

„Do žádného koncentráku nepůjdu,“ naježil se Osvald a přimáčkl hlaveň zbraně Hitlerovi ke spánku. V davu vojáků to začalo vřít.

„Klid, klid. Nějak to vyřešíme,“ položil nacista v důstojnické uniformě svou pistoli pomalu na zem před sebe na důkaz toho, že je připraven vyjednávat.

„Přiveďte někdo Königa. Někde tady musí být. Ať sem hned přijde,“ houkl kamsi za sebe. Pak se otočil k únoscům: „Jenom strpení. Počkáme na našeho zkušeného vyjednavače. S ním si popovídáte a všechno bude nejen gut, ale rovnou super,“ pousmál se spiklenecky nacista v důstojnické uniformě.

„Je po tobě sháňka. Máš to dole vyřešit. Jsou ve sklepě v zadní místnosti. Situace s rukojmím. Rukojmí musí přežít za každou cenu,“ oznamuje mezitím posel ze sklepa ve vestibulu Orlího hnízda urostlému muži v úhledné nacistické uniformě, ověnčené několika frčkami.

„Rozumím, přineste mi Rózu,“ přikázal bez mrknutí oka nacista v úhledné uniformě s frčkami. Nebyl to nikdo jiný než Erwin König, bájný nacistický odstřelovač, který prý jednou sestřelil na vzdálenost jednoho kilometru jednou zbraní jednou kulkou na jeden pokus tři komunisty najednou.

„Tady máte, mistře,“ přinesl mu jeden z vojáků naleštěný futrál od kytary a obřadně se u toho uklonil.

„A jde se vyjednávat,“ pronesl König směrem k přihlížejícímu davu nacistů. Ti úplně zjihli a zasypali ho obdivnými pohledy.

König zkušeným pohledem pohlédl na sklepní okénko, rozhlédl se po nádvoří a měl jasno. Malá strážnice asi tři metry nad zemí vzdálená kolem padesáti metrů od sklepního okénka byla jasná volba.

„Dej jim co proto. Jsi nejlepší. Nikdy nezklameš,“ vzrušeně vzdychali nacisti, kteří Königovi vytvořili špalír, kterým soustředěně kráčel ke strážnici.

„Milujeme tě. Jsi náš…“ častovali nacisté Königa poklonami a komplimenty. Byl na to zvyklý. Nehnul ani brvou. Jen pomalu s futrálem od kytary kráčel kupředu.

„Udělej mi dítě,“ ozvalo se z hloučku nacistů. To už Königa trochu překvapilo a na chvíli se zastavil a pohlédnul do strany. Jeho uhrančivý pohled ustrnul na mladém vojákovi, který vzrušením omdlel.

Potom pokračoval dál v chůzi, opět maximálně soustředěn.

Pomalu po schodech vystoupal až na vrchol strážnice, kde si položil na prkennou podlahu futrál od kytary. V ten moment by se ticho dalo krájet. Nikdo z davu přihlížejících ani nedutal.

Náhle se ozvalo tiché cvaknutí.

„Už to otevírá,“ vzrušeně se začalo šuškat v chumlu nacistů, kteří se shromáždili kolem strážnice.

König vycvaknul oba uzávěry futrálu a otevřel ho. V ten moment se poprvé s jeho obličejem cosi stalo. Lehce se zachvěl. Jeho doposud neměnný výraz bez emocí se rázem proměnil v něco, co by se dalo nazvat mírně radostný. Levý koutek pusy mu cuknul malinko nahoru.

„Jdeme na věc, Rózo,“ vytáhl něžně z futrálu naleštěné tělo odstřelovací pušky. S láskou k ní posléze našrouboval prodlouženou rukojeť, a když na ni přidělával i optický zaměřovač, jeho podbřišek se zachvěl v návalu vzrušení.

Potom vstal ze země, uchopil svou Rózu pevně, leč něžně, namířil hlaveň i rozkrok směrem do okna sklepa a v zaměřovači hledal svůj cíl.

Tím byla hlava Osvalda, který v tu dobu držel před sebou Hitlera a neměl absolutně tušení, že kdesi venku, poměrně daleko na strážnici, ho zaměřuje nejlepší německý odstřelovač.

Přesně mezi mřížemi sklepního okénka do levé části Osvaldovy hlavy asi pět centimetrů od boltce pravého ucha. Dostatečně daleko od rukojmí, aby mu nebyl zkřiven ani chloupek kníru, a zároveň přesně do míst, kdy smrt přijde okamžitě, takže Osvald nestihne zmáčknout spoušť. To byla trajektorie střely, kterou se chystal König vyslat ze své Rózy na nic netušící cíl.

„Už ale dělejte, mistře Pao,“ pobídl nervózně Osvald Paa, který stále cosi vyťukával do číselné klávesnice na panelu.

Atmosféra ve sklepě byla napjatá a na první pohled se jednalo o téměř bezvýchodnou situaci. Vojáci mířili na Osvalda samopaly a nacista v důstojnické uniformě mírnil tísnivost daného okamžiku různými nabídkami, jak situaci řešit.

„Když necháte vůdce jít, dáme vám patnáct vteřin náskok. Za to se zaručuju. Třeba se vám podaří rychle vyběhnout ze sklepa a dostat se do bezpečí,“ přišel nacista v důstojnické uniformě se zajímavou nabídkou. Měl k ruce i mapku Orlího hnízda a rychlým výpočtem dokázal, že patnáct vteřin náskoku je sice pořád na hovno, ale únosci by se mohli stihnout schovat v almaře za rohem, kterou hodní a čestní nacisté vždycky prohledávají až jako poslední.

Osvald se nenechal zviklat a stále beze slova k sobě tisknul Hitlera a po očku sledoval Paa, jestli už to jako bude. Po zádech mu stékal čůrek potu a ruka, kterou třímal zbraň namířenou ke spánku Hitlera, začínala ochabovat.

Ačkoliv Osvaldovi docházely síly, co rozhodně nedocházelo, to byly nepřeberné nabídky nacisty v důstojnické uniformě.

„My se teď všichni na chvíli otočíme směrem od vás, a když se zase otočíme zpátky a vůdce bude stále na místě, nezraněn a v bezpečí a vy už tu nebudete, tak budeme dělat, že se nic nestalo, a každý si půjdeme po svých,“ zkoušel to.

„Už,“ pronesl náhle Pao ta dlouho očekávaná slova a z podřepu se konečně postavil na plošinu vedle Osvalda.

V ten moment začaly okraje plošiny modře světélkovat. Plošina se začala třást, pípat a Osvald, Pao i Hitler začali pomalu mizet. Jako by se vypařovali nebo rozpíjeli. Jejich obrysy byly čím dál matnější.

V ten okamžik zazněl výstřel. Kulka opustila hlaveň Rózy a razila si cestu vzduchem nádvořím, mříží sklepního okénka i sklepní místností, aby prosvištěla místem, kde ještě před milisekundou stál Osvald, a zabořila se do stehna nacisty v důstojnické uniformě.

„Iml Himl,“ zabědoval nacista v důstojnické uniformě a s tváří pokřivenou bolestí se sesunul k zemi a skučel bolestí.

Nikdo k němu ale neběžel, aby ho ošetřil. Nikoho nezajímal. Všichni tam dole v potemnělé sklepní místnosti s otevřenou pusou civěli před sebe do místa, kde ještě před několika vteřinami stáli na plošině dva muži s Hitlerem. Nyní toto místo zelo prázdnotou. Jako by se vypařili.

„Was ist passiert? Kde je vůdce?“ znělo hlavami všech přítomných, u kterých se překvapení mísilo s pocitem paniky a strachu.

Ať už se ten den odehrálo v Orlím hnízdě cokoliv, jedno bylo jisté. Hitler byl pryč.

DNH

V případě, že váš Hitler trpí na průjmy, krmte ho po několik dnů pouze tmavým cibulovým pečivem. Problémy by měly odeznít do pár dnů.

– Arnošt Správný: Jak vycvičit Hitlera (Kapitola: Zdraví a výživa)

Můj milý čtenáři. Nyní, po přečtení první kapitoly, jsi jistě pozvedl nejedno obočí a nejspíš nechápavě kroutíš hlavou. Co to má znamenat? V tomhle duchu se ponese i zbytek knížky? Proč jsem si tuhle kravinu kupoval? Proč jsem nesáhl raději po Třeštíkové nebo po Hartlovi? Vždyť je to zbytečně vulgární a prvoplánové. Mám číst dál?

Ano, určitě čti dál, můj milý čtenáři. Všechno má svůj smysl. I první kapitola této knihy. No dobře, bez té první kapitoly by se asi kniha obešla, ale já jsem si nemohl pomoct a musel jsem z Hitlera udělat vulgárního, pomateného kreténa na drogách s nevyjasněnou sexuální orientací a preferencemi. A ještě prznit němčinu, která mi nikdy na střední nešla.

Nyní ale popojedeme. Hezky se usaď, nalij si do hrníčku teplé mléko, odkašli si, odhajlni si, pokud potřebuješ, a můžeme pokračovat.

V historii lidstva existují veliké a důležité milníky. Události, které změnily chod dějin. Většinou jsou vázané k nějakému datu, které se děti učí ve školách v hodinách dějepisu. Žádný z těchto milníků, potažmo dnů, však nebyl tak zásadní jako 26. červen roku 2069. Ten den totiž změnil úplně všechno a vědci jej označují jako DNH, tedy Den Na Hovno. Stalo se totiž hned několik globálních katastrof.

Za prvé v ten den dopadla na planetu kometa. Dopadla kamsi na africký kontinent. Tlaková vlna srovnala se zemí téměř celou Afriku a vymrštila do vzduchu miliony tun prachu a kamení plus prazvláštní nový nerost, který s sebou odkudsi z vesmíru kometa přinesla a který byl pojmenován alyum.

Alyum byl zcela nový, modře zbarvený a zářící nerost, který oplýval řadou unikátních vlastností a stal se hybatelem technologického pokroku. O tom bude ještě řeč.

Za druhé v ten den bylo vypuštěno několik Disney bomb. To byly atomové bomby, které vyráběla společnost Disney. V roce 2069 byla již společnost Disney celosvětovým hegemonem a de facto jedinou firmou na světě a úplně všechno, co vás jenom napadne, vyráběla ona.

Už začátkem 21. století se totiž začalo profilovat několik největších světových hráčů. Nadnárodních firem s doposud nevídaným obratem a vlivem. Ať už to byl například Facebook, Microsoft, Google, nebo třeba právě firma Disney, všechny tyto koncerny postupně skupovaly konkurenci a stávaly se větší a větší. Někdy kolem roku 2050 zbylo na světě už jenom pět společností, které ovládaly všechny výrobky, zboží i internetové služby napříč celým světem. V kinech, v televizi nebo třeba i na streamovacích službách (za všechny můžu vzpomenout Disneyflix nebo HBDisney) dávaly už jenom marvelovky nebo dvanáctý remake Lvího krále. Všechny dopravní prostředky vyráběl Volkswagen. Pošty přestaly existovat a dopisy, balíky a vlastně všechno, co si člověk objednal přes Microsofnet (firma Microsoft skoupila všechen internet a přejmenovala ho na Microsofnet), mu dovezl Amazon. Velké firmy samozřejmě diverzifikovaly své činnosti, takže Disney vyráběl například léky i zbraně, Amazon koupil mimo jiné síť luxusního oblečení a tak dále.

Kolem roku 2050 tedy zbyly už jenom ty největší firmy, které samozřejmě chtěly i nadále růst a rozšiřovat svůj vliv a zisk. Začal tedy doposud nevídaný korporátní boj, kdy se jedna nadnárodní firma snažila pohltit jinou nadnárodní firmu. Byla to doba velkých investic (například Disney zasponzoroval třináctý remake Lvího krále, který se natáčel na Měsíci), zákulisních bojů a doposud nevídaných konkurenčních válek. Všem bylo jasné, že vyhrát může jenom jeden. Tím vyvoleným byla firma Disney, která v roce 2053 pohltila všechny své konkurenty a od tohoto roku zcela ovládla celý svět. Cokoliv jste si koupili, vyrobila firma Disney. Včetně atomových bomb s rozvernými názvy jako Bambi nebo Mickey Mouse From Hell.

Nyní se můžeme přesunout do 26. června roku 2069, kdy byly Disney bomby vypuštěny. Svět byl totiž tou dobou v globálním konfliktu. Velmoc Ručína (tedy stát, který vznikl po sloučení Ruska a Číny) vedla mnoholetý spor s dalším hegemonem, tedy Lucemburskem. Poté co Lucembursko anektovalo USA a podmanilo si Evropu, se stalo světovou velmocí, která měla za cíl jediné – ovládnout svět. Ručína se vlastně pouze bránila.

Onoho 26. června roku 2069 dopoledne vypustilo Lucembursko sto atomových Disney bomb směrem na Ručínu. Ta se nenechala zahanbit a vypustila rovněž sto atomových Disney bomb na Lucembursko. Ztráty na životech na obou stranách šly do miliard.

A to není vše, 26. června 2069 roztály nezávisle na kometě nebo atomových Disney bombách zlotřile všechny světové ledovce, takže hladina moří stoupla a zaplavila všechny pobřežní oblasti.

Za zmínku stojí i výbuch několika sopek, které si rovněž svůj výbuch načasovaly nešťastně na 26. června.

Nesmíme zapomínat ani na zombie apokalypsu, která začala právě 26. června na území dřívější Aljašky, toho času Lucemburska. Neznámý virus, který se šířil neuvěřitelnou rychlostí, dělal z nakažených nemyslící prázdné schránky bažící jen po lidském mase. Naštěstí se to stalo na Aljašce, kde stejně žil už jen starý Steven Seagal, takže to zase tak hrozné nebylo.

Dokonce někteří historici tvrdí, že 26. června 2069 napadla naši planetu neznámá vesmírná rasa poštolčích lidí. Tedy napůl lidí a napůl poštolek. Jiní se domnívají, že poštolčí lidé nepocházejí z vesmíru, ale vznikli na Zemi mutacemi po atomovém výbuchu. K podobným mutacím totiž docházelo velmi často, takže mutace poštolek a lidí se nezdála být tak úplně nereálnou.

No a aby toho nebylo málo, tak 26. června roku 2069 došla plastová brčka. Nenápadný detail, ke kterému se schylovalo dekády, byl tou poslední pomyslnou kapkou. Lidé už měli dost pití limonád i Disney-coly těmi stupidními papírovými brčky, která se rozmáčela a ze kterých měli po delším pití pusu plnou papírových žmolků. Onoho 26. června roku 2069 bylo oznámeno, že celosvětově došlo poslední plastové brčko, což mělo za následek rabování a nepokoje. Do toho samozřejmě ten pád komety, zombie apokalypsa, atomová válka, roztání ledovců a výbuch sopek, takže konec civilizace, jak ji dnes známe, byl na světě.

Po DNH nebylo už nic jako dřív.

Přeživší museli vybudovat nový svět ve velmi tíživých podmínkách. Planeta byla plná nehostinných území se zvýšenou radiací, na planinách pobíhali různí mutanti a zombíci a podobná verbež.

Bylo zde však světlo na konci tunelu. Tím světlem byl nerost alyum, který náraz meteoritu rozprášil po celé planetě. Ukázalo se, že má schopnost přichytit se k horninám, začít jimi prorůstat a svým způsobem se rozmnožovat. To ale není všechno. Jeho vlastnosti byly na hony vzdálené čemukoliv, co člověk doposud poznal. Alyum byla zásobárna neuvěřitelné energie. Vědcům se brzy podařilo z nerostu extrahovat čisté alyum, tedy nový prvek, který sloužil k výrobě stroje času.

Byla to veliká sláva. Lidstvo cítilo naději. Nyní mělo nástroj k tomu, aby odvrátilo DNH. Šestičlenná skupina vedená věhlasným majorem Kozou Kozičem, vybavena letáky, dokumenty i podepsanými svědectvími pamětníků, že se to tak skutečně stalo, odcestovala strojem času do minulosti, aby se pokusila zvrátit tok dějin. Jejím úkolem bylo informovat světové vůdce o blížící se kometě, zabránit válce a podpořit produkci plastových brček, popřípadě varovat před zombie apokalypsou. Prostě a jednoduše měla výprava pod vedením majora Koziče změnit minulost.

No a dopadlo to tak, že se nestalo nic. Ne, že by výprava v minulosti nezabránila DNH, ale při návratu zpět do budoucnosti zjistili, že se nic nestalo. Ukázalo se, že neexistuje časový paradox, tedy že když v minulosti něco změníte, neovlivní to budoucnost. Ono to tedy nějakou budoucnost ovlivní, ale ne tu, odkud přicházíte. Ta už je daná a nelze měnit. Ovlivní to budoucnost v jiné realitě. Změní to sice časovou osu, ale už ne tu vaši, ze které přicházíte.

Následovalo veliké zklamání a deziluze. Alespoň že výprava po návratu z minulosti přivezla několik krabic plných plastových brček. To byla však jen slabá náplast, nehledě na to, že plastová brčka do pár týdnů opět došla, což náladě ve společnosti nijak neprospělo.

Na světě posléze fungovaly dvě kasty. Lidi podzemní a lidi nadzemní. Podzemní lidé byla privilegovaná vrstva bohatých a mocných. Vybudovali si pod povrchem vlastní svět plný blahobytu, k čemuž využívali alyum.

Nadzemní lidé žili převážně v chudobě v postapokalyptickém světě plného nebezpečí, bídy a všudypřítomné smrti. Podzemní lidé byli technologicky i ekonomicky na úplně jiné úrovni než ti nadzemní. Dalo by se říci, že nadzemním lidem vládli, respektive je využívali a udržovali řád, který jim vyhovoval. Vykupovali od nich alyum a dohlíželi, aby se nadzemní lidé proti nim nevzbouřili a nechtěli se dostat za nimi do podzemí. Pořádek nahoře na zemi prosazovali takzvaní Strážci, kteří tvořili jednotky vybavené zbraněmi z alya v robotických skeletech. Nebylo jasné, jestli jsou to lidé nebo roboti. Někteří se přikláněli k tomu, že Strážci byli něco napůl. Napůl robot a napůl člověk.

Stroje času, které byly původně zkonstruovány, aby odvrátily DNH, nyní sloužily k pobavení plebsu z řad nadzemních lidí. Lidé cestovali do minulosti, tam se vyblbli a pak se vrátili zpět ke svým nuzným životům a požírání zmutovaných brouků nebo svých bližních. Mnozí z nich si z minulosti přinesli různé předměty, a dokonce i zbraně.

To se podzemním lidem nelíbilo, protože nepotřebovali plně ozbrojené nadzemní lidi, takže zakázali si z minulosti cokoliv brát do současnosti, což bylo kontrolováno právě Strážci. Bylo zakázáno si z minulosti vzít cokoliv kromě Adolfa Hitlera. Vedení podzemních lidí se dohodlo, že přinést si z minulosti Hitlera je naprosto v pořádku. Hitlera totiž nikdo nemá rád, byl to hajzl, takže přivést si ho z minulosti a zotročit ho není nic nemorálního.

Lidé si tak z minulosti začali dovážet Hitlery, které dávali na převýchovu. Převýchova spočívala v zavedení čipu do Hitlerovy hlavy, nahrání speciálního softwaru, který Hitlerovi vymaže paměť a zkrotí jeho touhy, a následně v provedení výcviku servility. Převychovaní Hitlerové prováděli povětšinou podřadné práce, které nikdo nechtěl dělat.

Ne každý si ale Hitlera mohl dovolit. Proto existovali lovci Hitlerů a překupníci. Lovci se vydávali Hitlery lovit do minulosti a potom je prodávali překupníkům, kteří Hitlery převychovali a potom je prodávali zákazníkům. Hitlera tak neměl každý. Aby měl člověk Hitlera, musel dlouho šetřit. Anebo ho mít s někým na půl. Existovaly i půjčovny Hitlerů.

Vzhledem k povaze člověka se stalo to, co se stát muselo. Lidé se chtějí bavit, ale postapokalyptická pustina moc příležitostí k volnočasovým aktivitám nenabízela. Pokud tedy k volnočasovým aktivitám nepočítáme jít někam do pustiny a tam zemřít hlady na otravu radiací anebo být sežrán a následně znásilněn mutantem (přesně v tomto pořadí).

Cestování strojem času se stalo pro běžného člověka nedostupné. Stroje času držely ve vlastnictví cechy lovců Hitlerů, popřípadě ti nejbohatší, což byly povětšinou mafiánské klany.

Lidé se tak bavili tím, že proti sobě posílali Hitlery zápasit v něčem, co by se dalo přirovnat ke kohoutím zápasům.

Trénovaní Hitlerové, opatření porůznu vyrobenými bodáky nebo mačetami místo rukou, proti sobě nastupovali v bojových arénách v lítém boji.

Majitelé bojových Hitlerů byli zároveň i jejich trenéři a ti nejlepší z nich měli i své techniky. Trenér učil Hitlera bojovat a technik jej postupně vybavoval různým vylepšením, které mu mělo v boji pomoci. Čím lepší technik a bohatší trenér, tím měl Hitler lepší výbavu a tím i větší šanci na vítězství.

Ti nejúspěšnější trenéři Hitlerů byli oslavováni a honosili se statusem celebrit, stejně jako ti nejlepší Hitleři.

Souboje Hitlerů si postupně získávaly oblibu napříč všemi generacemi a na turnaje a zápasy chodilo čím dál tím více lidí. Začaly se v tom točit poměrně veliké peníze, což znamenalo, že se na zápasy a turnaje nalepila spousta vykuků, podivných živlů a hlavně mafiánů.

Největší zlom nastal, když podzemní lidé vyhlásili, že se každé čtyři roky bude konat mistrovství světa Hitlerů. Ti nejlepší Hitlerové z celého světa se utkají o vítězství. Ten, jehož Hitler zvítězí v mistrovství světa, získá pro sebe dvě vstupenky do podzemního světa podzemních lidí. Opustí nehostinný život na povrchu a stane se spolu s jedním vybraným člověkem součástí privilegované skupiny.

To byla samozřejmě jen vějička podzemních lidí, aby dali nadzemním lidem nějakou matnou naději na lepší život a drželi je v permanentní poslušnosti. Potřebovali nadzemní lidi poslušné, aby jim těžili alyum a nedej bože se jim nechtěli vzbouřit. Vedle mistrovství světa Hitlerů se Krtci, jak byli podzemní lidé hanlivě označováni, snažili udržet nadzemní lidi na uzdě prostřednictvím všudypřítomných reklam, rádiového i televizního vysílání a plakátů, kterým dominoval Panáček Demotiváček. Vybledlý a pohublý usměvavý mužík v čepičce na plakátech či v televizích ubezpečoval občany nadzemního světa, že je děsně super a parádní nemít žádné ambice ani cíle a že každý člověk je zbytečný a nahraditelný… a ať se s tím smíří.

Díky těmto metodám se Krtkům dařilo nahoře na zemi udržovat více méně pořádek. Ten více méně pořádek je potřeba brát s rezervou, neboť Krtci za pořádek považovali to, co vyhovovalo jim. Tedy bezpodmínečnou poslušnost za každou cenu a nepřetržitý přísun alya a jiných nerostů.

Teď už sis, milý čtenáři, udělal trochu představu o světě po DNH a my můžeme pomalu opustit kultivovaný výklad historika a přenést se dál. Dlouho po osudových okamžicích lidstva se rozvíjí příběh úplně jiný. Příběh plný dobrodružství, lásky a Hitlerů.

Nuže, posaď se klidně a nenech se ničím rušit. Nyní se společně pojďme podívat kamsi na území bývalé střední Evropy, posléze Středního Lucemburska, na území, které se nazývá Svobodný svět.

Je zhruba sto dvacet let po DNH a město Nová Naděje se pomalu probouzí do nového dne plného zmaru a bídy. Většina lidí ještě spí ve svých chatrčích, a kdyby poslední kohout nebyl lapen a sněden před dvaceti lety, ještě by pár chvil trvalo, než by zakokrhal.

Ospalé ticho, ve kterém bylo město doposud ponořeno, narušilo skřípání ozubených kovových kol a zvuk elektrických výbojů vycházející z místního sídla lovců Hitlerů.

Pod střechou veliké haly se přímo uprostřed na veliké kovové konstrukci plné hadiček s modrou tekutinou za salvy všudypřítomných modrých elektrických výbojů zjevila kulatá plošina se třemi muži.

Návrat z minulosti

Hitlera můžete nechat ve venkovním výběhu, ale jasně musíte vytyčit hranice onoho výběhu, protože Hitleři mají tendence překračovat vytyčená území. V chladném období je vhodné Hitlera nechat krátkodobě v bunkru. V bunkru bývá Hitler spokojený, ale nesmíte ho tam nechat víc než pár dnů, jinak spáchá sebevraždu.

– Arnošt Správný: Jak vycvičit Hitlera (Kapitola: Pelíšek pro Hitlery)

„Proboha, co to bylo? Málem jsme tam chcípli,“ vyběhl Osvald z plošiny, která se právě v řetězci modrých blesků a výbojů zjevila uprostřed kovové konstrukce plné hadiček s modrou tekutinou, opřel se o jedno ze tří masivních ramen oné konstrukce a naprosto nepokrytě a bez nějakého upozornění či dovolení se vyzvracel.

„Měl jsem všechno pod kontrolou, Osvald-san, tak tady nedělej divadlo. Jenom menší problém se softwarem. Původní kód mi návratová plošina nechtěla přijmout, tak jsem to musel narychlo přeprogramovat. Bylo to divné, tohle by se stávat nemělo. Buď vada materiálu, anebo lidská chyba,“ přemítal Pao.

„To máte pravdu, mistře Pao, že tohle by se stávat nemělo! A taky už nebude. Do minulosti už nikdy nepáchnu. Poprvé a naposled,“ pohoršeně procedil Osvald mezi zuby, načež se opět zaklonil a lehce si ublinknul. Už ale o dost méně. Jeho stav se začínal zlepšovat.

„Však už není potřeba, Osvald-san. Hitlera máme,“ zatřásl Pao vystrašeným Hitlerem, který se napůl rozčileně a napůl bojácně rozhlížel, těkal očima tu na Paa, tu na Osvalda a tu zase na trojhlavou kočku, která si dvěma jazyky olizovala genitálie a třetím jazykem si olizovala zbylé dva jazyky. Ano, přesně to dělala. Zmutované kočky nebyly v Nové Naději běžné. V rámci možností zde byla krajina sice vyprahlá, posmutnělá a deprimující, ale klasická radiace se zde nevyskytovala. Kombinace zbytkové radiace a výparů z alya nicméně vytvářela podivné živočichy, mezi kterými byly tříhlavé kočky ty nejméně zajímavé.

Dotyčná kočka se sem zřejmě dostala ze Zrůdacity – města mutantů, kam se stahovali mutanti z celého okolí. Ve Svobodném světě existovaly dva druhy mutantů. Humanoidní mutanti, což byli lidé s mutací, tedy povětšinou nějaké zrůdy, ale inteligentní, které alespoň částečně připomínaly člověka, a potom tu byli zvířecí mutanti. Mezi nejčastější zvířecí mutanty se řadili tří- i vícehlaví domácí mazlíčci jako právě tříhlavé kočky.

Nic z toho ale Hitler nevěděl. Neměl tušení o žádném DNH, alyu, radiaci a mutantech. Jeho prostě jenom unesli dva podivíni se zvláštními zbraněmi, potom se zřejmě někam teleportovali nebo co a teď stojí v jakési hale uprostřed podivně vypadajícího stroje a kouká se na tříhlavou kočku.

„Hmm… Hmmmm… Hmmmm!“ snažil se Hitler něco říct i přes roubík v puse a ukazoval na kočku.

„Co to mele?“ přestal Osvald zvracet, trochu se uklidnil a nechápavě se podíval na Hitlera.

„Nemám ponětí, ale je čas ho vypnout a připravit na převýchovu,“ píchnul Pao Hitlerovi zezadu do krku injekci se sedativy. Hitlerovi ihned po aplikaci dávky spadla hlava dolů, ruce se mu bezvládně kývaly ve vzduchu a nebýt Paa, který ho podpíral, sesunul by se bezvládně na podlahu.

„Konečně jste tady. Čekal jsem na vás dlouho. Moc dlouho. Teď to vyřídíme,“ vystoupil najednou ze stínu muž v černém koženém kabátu s dlouhými vlasy až po zadek a v až nelidsky těsných džínách.

Jeho dokonale učesané a lesklé lokny se mu při chůzi kolíbaly ze strany na stranu. Se soustředěným výrazem si to namířil směrem k Paovi s Osvaldem. Ti se na sebe podívali a beze slova si navzájem pokynuli hlavami.

Muž v kožené bundě a upnutých džínách, ve kterých se mu zcela zřejmě a přiznaně rýsoval genitál, popřípadě nějaký předmět, který měl genitál připomínat, si ledabyle prohrábl své husté několikadenní strniště, načež si z kapsy vytáhnul tabatěrku, z ní ubalenou cigaretu, dal si ji do pusy, o tvář si škrtnul sirku, cigaretu zapálil, nasál dým, který vyfoukl, takže to vypadalo, že vychází z mlhy… a tohle všechno stihnul mezi tím, co šel od temného zákoutí haly směrem doprostřed za Paem, který podepíral zhrouceného bezvládného Hitlera a Osvalda. Tedy asi deset metrů.

„Bude to ještě dneska? Pomalejší chůzi jsem snad nezažil,“ postěžoval si směrem k tajemnému muži Pao, který očividně neměl celý den na to čekat, až k němu muž dojde z druhé strany místnosti dostatečně pomalu a efektivně.

„Dobrý příchod se nesmí uspěchat,“ pravil muž uhrančivým chraplavým hlasem, prohrábl si pravou dlaní jen s jedním prstem husté kadeře a v tu chvíli se ozvala bůhvíodkud hudba, jako když boxeři ve filmech přichází uličkou lemovanou fanoušky do ringu.

„To už přeháníš, ne? Na koho chceš udělat dojem?“ chytil se Pao za čelo, co nejteatrálněji dokázal, aby dal na odiv, že mu celá ta komedie přijde navýsost trapná.

„Ty jsi děsnej suchar, Kungu,“ vypnul muž dálkovým ovladačem hudbu a již poměrně běžnou chůzí došel k Osvaldovi s Paem.

„Dali jste si dost načas. Víš, jaký bych měl problémy, kdyby se na to přišlo? Cestovat časem strojem cechu lovců můžou jenom členové cechu lovců. To přece víš,“ sjel muž Paa káravým pohledem.

„Vím, Lorenzo, vím a omlouvám se. Naskytl se zádrhel se zpátečním kódem. Musel jsem to narychlo přeprogramovat. Ale zase tak dlouho jsme tam nebyli.“

„Tady je každá vteřina navíc vykoupena strachem a nebezpečím, které z toho plyne. Kdyby na to přišlo vedení, nebo nedej bože Strážci… nebudu domýšlet, ale hezký by to nebylo. Nebylo by to vůbec hezký,“ podíval se Lorenzo tajemně kamsi do strany do tmy. „Ani trochu hezký,“ dodal pološeptem, přičemž zkrabatil čelo, jako by se něčeho obával a zároveň se na to těšil.

„Jasně, rozumím, a ještě jednou se omlouvám. Ale dobrá věc se podařila. Máme Hitlera, kterého jsme chtěli. Přímo z Orlího hnízda na vrcholu sil,“ chlubil se Pao, který mezitím, co Lorenzo tajemně koukal směrem do strany do tmy a představoval si, jak by to nebylo ani trochu hezký, kdyby se provalilo to, co tu teď všichni dělají, spolu s Osvaldem nakládal bezvládné Hitlerovo tělo do starého a zrezivělého zahradního kolečka.

„Díky za pomoc, Lorenzo. Bez tebe bysme to nezvládli,“ obrátil se Pao na Lorenza, jakmile s Osvaldem bezpečně uložili Hitlera do kolečka.

„Pro tebe, Kungu, vždycky. Vždycinky. Za to, co jsi pro mě udělal, za to se ti nebudu nadosmrti schopen revanšovat,“ pravil Lorenzo, který jako jeden z mála oslovoval Paa jeho křestním jménem, trochu sebekriticky a napřáhnul pravou ruku, že si s Paem plácne. Paovi se do plácnutí moc nechtělo. Plácnout si s dlaní, kde je jenom jeden prst, je prostě divné. Klasický high five se tak mění na high one a opravdu není o co stát.

Chceš vědět, proč má Lorenzo jenom jeden prst? Pokud nechceš, tak máš smůlu, protože ti to stejně řeknu.

Lorenzo byl a stále je jedním z nejlepších a nejznámějších lovců Hitlerů. Byl legendou. Aby se udržel tak dlouho na vrcholu, nestačilo jenom skvěle odvádět svou práci s lovením Hitlerů. Musel si neustále udržovat kolem sebe auru nebetyčného drsňáka a alfa samce, kterým opravdu i byl. Jeho chování, mluva i styl nebyly nijak vykalkulované. Byl opravdu autentický. Akorát si musel dávat pozor, aby byl takový pořád a aby nikdy neslevil. Jakmile v tak tvrdém a nekompromisním byznysu, jako je lovení Hitlerů, zaváháte a škobrtnete, už se to s vámi poveze a postupně vás vyštípou mladší a dravější.

Lorenza si nikdo vyštípat nedovolil. Poměrně dlouho používal mimo jiné k živení své legendy i takovou tu činnost, kdy si položíte jednu dlaň na stůl, roztáhnete prsty a nožem v druhé ruce rychle bodáte do mezer mezi nimi. Čím rychleji bodáte, tím je to nebezpečnější a tím větší respekt okolí si sjednáte.

Lorenzo tuto činnost pro sjednání si respektu a uznání používal rád a často. Ze začátku mu to příliš nešlo a rychlost bodání nebyla taková, jakou by si představoval, ale postupem času se stal nedostižným. Bylo to hlavně tím, že ze začátku si při bodání ubodnul v zápalu hry a nadšení prsty, pročež mu časem zbyl už jenom jeden – prostředníček, kolem kterého se bodalo nožem velmi svižně a lehce.

A tímhle způsobem přišel Lorenzo na pravé ruce o všechny prsty kromě jednoho. Pokud se ptáš, proč si zmrzačil zrovna pravou ruku, tak vysvětlení je velmi prosté. Lorenzo byl levák.

„Plesk,“ nesl se halou zvuk plácnutí. To nakonec Pao přeci jenom přijal Lorenzovu výzvu a s mírným odporem si s ním plácnul.

„Teď už ale vypadněte. Musím to tu dát do pořádku, pozamykat a nastavit původní kód stroje času,“ vyháněl Lorenzo Paa s Osvaldem, aby mohl zahladit všechny stopy svého prohřešku proti systému i cechu.

Ti dva neprojevili žádné ambice na místě dále setrvávat. Osvald popadl kolečko s naloženým Hitlerem a vyjel za Paem, který šel napřed, aby zjistil, jestli je vzduch čistý.

V Nové Naději byla ještě tma, ale na obzoru kdesi v dálce, v mlhovině z radiace nebo bůhvíčeho, začaly pomalu prosvítávat první ranní paprsky slunce.

„Musíme rychle, než se rozední, Osvald-san,“ pobízel Pao Osvalda, když vyběhli z centrály lovců Hitlerů na prašnou ulici a rozhlíželi se, jestli je někdo nevidí.

Měli štěstí. Žádní Strážci ani pobudové, kteří by se vraceli takhle nad ránem z hospody, se zde nenacházeli, takže cesta byla volná a bezpečná.

Pao pro jistotu přehodil přes spícího Hitlera v kolečku plachtu, aby nevzbuzoval pozornost. Ne že by Hitler v kolečku přitahoval pozornost, neboť Svobodný svět byl Hitlerů plný a lidem to přišlo běžné. Spíš šlo o to, že situace, kdy převáží nad ránem Hitlera v kolečku, by mohla nahrávat spekulacím, že ho mohli někde ukradnout, a pokud by je přistihl někdo ze Strážců, který by chtěl prověřit Hitlerův čip, zjistil by, že žádný čip nemá a že byl pořízen zřejmě nepovoleným způsobem.

Těmto problémům se chtěli Pao s Osvaldem vyhnout, což se jim podařilo a po několika desítkách minut kličkování s Hitlerem v kolečku potemnělými uličkami Nové Naděje dorazili konečně k Paovi do dílny.

Ještě než budu pokračovat, úplně na tobě vidím, jak tě zajímá název města Nová Naděje. Jistě si kladeš otázku, proč zrovna tento název. Proč ne nějaký lepší? Skutečnost je taková, že se město původně jmenovalo Naděje. Po DNH, když se lidstvo začínalo dávat jakž takž do kupy, se spousta měst a různých osad nazývala Naděje. Tento optimismus ale lidi časem opustil, takže začali města přejmenovávat na Zmar, Trápení nebo například známé turistické městečko Všichnitadyumřeme.

Podobný osud stihl i Novou Naději. Dříve se město jmenovala Naděje, ale po sérii žhářských útoků, morové epidemii, lokální genocidě a období kyselých dešťů obyvatelé usoudili, že naděje již zemřela. Následovalo přejmenování města na Jetovprdelitown, což ale neprospívalo turistickému ruchu, takže se vzedmula vlna protestů a objevili se tací, kteří tvrdili, že to nejhorší už si město prožilo a že bude lépe. Následně se obyvatelé pod vlivem těchto hlasů svezli na vlně optimismu a odhlasovali si přejmenování města na Novou Naději.

Aktuálně opět optimismus ve městě opadl, a to nejen kvůli masivní vlně vražd a sebevražd. Lidé holt byli už tak otupělí a znavení vším včetně života, že už je název města nezajímal. Bylo jim to jedno. Všechno jim bylo jedno.

Město Nová Naděje přesto na mapě Svobodného světa jako jedno z mála vybízelo svým názvem k tomu, aby tam někdo bydlel nebo alespoň kolem prošel beze strachu o život.

„Hoď ho na stůl, Osvald-san, připravím čip a nahraju mu software. Možná ho ještě nastřelíme dalším sedativem, ať se nám během procesu nevzbudí,“ prohraboval se Pao v krabici plné lahviček s bůhvíčím, zatímco Osvald položil Hitlera na pracovní stůl.

„Teď mu tady vzadu udělám do hlavy řez, odklopím kus lebky a potom vložím čip do mozku. Musí to být na milimetry přesně. Tady, do téhle části mozku, se musí čip opatrně vložit,“ ukazoval Pao Osvaldovi v Hitlerově hlavě část mozku, kam má přijít čip na převýchovu, a Osvald, kterému se dařilo jen tak tak šálit dávení, přikyvoval, jako že tomu rozumím.

„A jak jste se tohle vůbec naučil, mistře Pao?“ zajímal se Osvald, když Pao vkládal Hitlerovi do mozku čip pinzetou.

„Znám to už z dřívějška. Už jsem podobné věci dělal, ale teď mi pořádně sviť, ať vidím,“ vybídl Pao Osvalda, aby mu baterkou svítil tam, kam potřebuje.

„Tak a teď to tady trochu rozevři prstama.“

„Jak rozevři? Jako ten mozek?“ ošil se Osvald při představě, že by se byť jen dotknul lidského mozku.

„Samozřejmě, potřebuju jenom lehce rozevřít tyhle dvě spáry a mezi ně krásně vklouzne čip.“

Osvald s maximálním odporem a velikým sebezapřením sáhl do otevřené lebky Adolfa Hitlera.

Zrovna když jeho prsty rozvíraly část mozku, někdo zabouchal na dveře.

„Otevřete. Okamžitě otevřete. Tady Strážci města Nová Naděje.“

„Co budeme dělat?“ strachoval se Osvald, jehož prsty stále rozevíraly mozek Adolfa Hitlera. Toho Hitlera, který byl opatřen nelegálně a kterému právě provádějí nelegální zákrok. To vypadalo minimálně na popravu. Ne-li něco horšího. Když se člověk ve Svobodném světě provinil vůči zákonům, které ustanovili podzemní lidé, byla poprava ten mírnější trest. Vesměs před soudem všichni obžalovaní věřili, že soud dopadne v jejich prospěch a oni budou jen popraveni.

„Uklidni se, Osvald-san, já to zvládnu. Ty drž ten mozek rozevřený, jinak bude zle,“ zaúkoloval Pao Osvalda, položil na malý tácek pinzetu s připraveným čipem a šel situaci řešit. Ze stolečku u zdi vedle postele si vzal malou plastovou krabičku, kterou si strčil do kapsy, a ze šuplíku z toho samého stolečku vytáhl malou střelnou zbraň zvanou kolibřík, kterou si zasunul vzadu za kalhoty.

„No jo, pořád, už jdu. Ani v noci nedají člověku pokoj,“ zakřičel Pao směrem ke vstupním dveřím, kde čekali Strážci, načež si děsně nahlas zívl, aby to působilo, že se zrovna vzbudil.

„Co pro vás můžu udělat?“ vyloudil Pao ve tváři podlézavý úsměv, jakmile otevřel Strážcům dveře.

„Máme hlášenu krádež zahradního kolečka. Několik svědků rovněž hlásilo nezvyklý pohyb zahradního kolečka v této ulici, kdy toto mělo převážet Hitlera. Neviděl jste něco podezřelého?“ nesl se téměř robotický hlas zpod kovové přilby jednoho ze Strážců. Byl to přesně ten strojový monotónní hlas a zakrytí celé hlavy kovovou přilbou jen s průzory na oči, která zavdávala ve společnosti ke spekulacím, zda jsou Strážci lidé nebo stroje.

„Nikoho podezřelého na kolečku jsem neviděl,“ protáhl se ospale Pao, aby vzbudil dojem, že se právě vzbudil.

„Jste si jistý? Je to důležité,“ nevzdával se druhý ze Strážců.

„Proč? Strážci řeší zrovna krádež zahradního kolečka?“ nedalo mu to a musel se Pao zeptat.

„Do toho vám nic není,“ obořil se na Paa jeden ze strážců. „Ptám se vás, jedinče: Jste si jistý, že jste nezahlédl nic podezřelého? Nikoho, kdo by utíkal po ulici se zahradním kolečkem?“

„Nic jsem neviděl,“ znervózněl Pao, kterému zrovna zrak spočinul na zahradním kolečku opřeném o zeď jeho dílny kousek od vstupních dveří. Bylo to kolečko, kterým přivezli Hitlera a které nebylo jeho. Velmi nenápadně a hbitě sáhl do kapsy pro krabičku, kterou prve sebral ze stolku, a s maximální obezřetností si ji poslal vnitřkem nohavice na zem k chodidlu, načež nenápadným a decentním kopnutím poslal krabičku směrem ke kolečku.

„To je zajímavé. A tohle kolečko, které tu máte opřené o zeď, to je vaše?“ ukázal Strážce na kolečko a Paovi zmrznul ve tváři úsměv.

„To není moje kolečko. Nevím, kde se tam vzalo,“ začal se vymlouvat.

„To vypadá na kolečko, které hledáme,“ popošel jeden ze Strážců ke kolečku a začal si ho prohlížet.

„Pane, vypadá to, že jste v maléru. Tohle bude kradené kolečko. Nejdříve proběhne domovní prohlídka a potom půjdete s námi,“ předstoupil Strážce před Paa, jednu ruku mu položil zepředu na rameno a chystal se ho natlačit dovnitř, kde by jej zpacifikoval a zároveň provedl domovní prohlídku.

Pao, vědom si toho, že situace není příznivá, zareagoval poměrně rychle. Instinktivně sáhl dozadu za kalhoty pro svého kolibříka. Rozhodně se nehodlá vzdát bez boje.

„Počkej, to není to kolečko. Tohle má jenom jedno madlo. To kradené mělo dvě,“ přerušil hrozící přestřelku Strážce, který prozkoumával kolečko.

„Tak pardon, že jsme obtěžovali. Jestli uvidíte něco podezřelého, neváhejte a kontaktujte nás,“ omluvili se Strážci a odešli do města vyšetřovat krádež zahradního kolečka, protože pořádek musí být a zřejmě to bylo kolečko někoho velmi důležitého, že to řešili samotní Strážci.

„Křápe jeden. Asi se tam přetavily nějaký rozvody,“ vztekle vzal Pao ze země krabičku, kterou před chvílí odkopnul směrem ke kolečku, otevřel ji a něco v ní prstem šteloval.

„Jenom drátek byl vychlíplej,“ mumlal si Pao pro sebe a položil krabičku zpět na zem k zahradnímu kolečku. To v ten okamžik najednou zmizelo.

„Teď funguješ. Teď, když mi to je k hovnu. Aspoň že to jelo na půl plynu a zakamuflovalo to kolečku madlo,“ sebral Pao krabičku ze země, načež se kolečko znovu zjevilo na svém místě. Ona krabička byla kamuflátor, který dokázal skrýt konkrétní předměty. Udělal je neviditelnými, respektive zapříčinil, že jimi procházelo světlo, takže nebyly vidět. Pao vynalezl spoustu věcí. Byl to takový místní Edison, neřkuli přímo génius. Osvald tvrdil, že nikoho chytřejšího než Pao neviděl a že takový člověk, který by byl chytřejší, ani neexistuje. A nemuselo to být klasické podlézání někomu, koho potřebujete!

Pao měl dílnu plnou vynálezů. Některé fungovaly bezvadně, u jiných to s jejich bezchybností tak slavné nebylo. Jeho specializací bylo alyum. S jeho pomocí dokázal vytvořit vynálezy, které lidem braly dech – a to teď nemluvím o stroji na braní dechu, který Pao rovněž vynalezl a který pojmenoval Dechber.

Lidé v Paově okolí přímo žasli nad jeho znalostmi alya a všechny zajímalo, kde k nim přišel. Pao o minulosti nerad hovořil, protože tvrdil, že minulost je minulost a budoucnost je to, na čem záleží, takže jeho znalosti alya byly opředeny řadou legend a spekulací. Zvlášť pokud si člověk uvědomil, že k alyu se nebylo lehké jen tak dostat. Sice ho většina lidí z Nové Naděje každý den těžila, ale vytěžené alyum se okamžitě posílalo do podzemí ke Krtkům. Samozřejmě že tu a tam se alyum někomu podařilo propašovat, což Strážci částečně tolerovali, asi jako když myslivci nezastřelí mláďata zajíců, protože by další hon pak byl tak nějak o ničem. Dotyčný ale mohl přijít o práci v dole a potom už moc na výběr, jak si vydělat na živobytí, neměl.

Ačkoliv kometa dopadla na jedno místo, alyum bylo rozprášeno téměř po celé planetě. Alyum má totiž tu zvláštní vlastnost, že se rozmnožuje. Ne rychle a ne moc, ale umí to.

Alyum se těží většinou v dolech v podzemí, ale několik nalezišť se nachází i na povrchu. Samo o sobě není nerost. Jenom látka, která do nerostů prorůstá. Těží se tak různé nerosty s obsahem alya, které se z nich potom speciální metodou extrahuje. Z některých nerostů to jde lépe, z jiných hůř. A tak mělo alyum různou čistotu.

Navzdory tomu, že je alyum relativně hojné, na povrchu ho je nedostatek, jelikož drtivá většina vytěženého alya putuje rovnou k podzemním lidem.

Co se ale hojně v nadzemí rozmohlo, bylo používání takzvaného prachu z alya. To je vedlejší produkt, který vzniká při těžbě alya, a jedná se o směsici různých nadrcených hornin a nadrceného alya. Prach z alya není tak silný jako samotné alyum, protože obsahuje spoustu jiných látek, ale i tak má řadu využití.

Pao se naučil z tohoto prachu extrahovat čisté alyum, které bylo používáno těmi nejlepšími trenéry Hitlerů k výrobě séra.

Hitleři totiž jako jakýkoliv jiný živočich podléhají stárnutí a opotřebování. V rámci tréninku a zbavování se svobodné vůle i vzpomínek se proto u Hitlerů kromě čipu a speciálního softwaru používá i sérum z alya. To je kapalný koncentrát, který se Hitlerovi v pravidelném intervalu dopravuje do těla nejčastěji formou injekce, aby Hitler nestárnul.

Složení séra z alya se liší trenér od trenéra a ty nejlepší recepty se předávají z generace na generaci. V kombinaci se softwarem dělá sérum z Hitlerů dlouhověké bojovníky.