Obsah

Prolog

ČÁST PRVNÍ: DOMOV

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

ČÁST DRUHÁ: KRÁSNÝCH ŠESTNÁCT LET

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

ČÁST TŘETÍ: FILM

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí

Kapitola padesátá čtvrtá

Kapitola padesátá pátá

Kapitola padesátá šestá

Kapitola padesátá sedmá

Závěr

Dopis od Clare

Poděkování

PATITUL

Clare Boyd

DĚTSKÁ HRA

Clare Boyd

DĚTSKÁ HRA

Přeložil Jan Jirák

THE PRETTY ONE

Copyright © Clare Boyd 2021

Translation © Jan Jirák 2022

ISBN 978-80-249-4909-3

Simonovi

Není to zvláštní? Vidíme se jen zvenčí, ale skoro všechno se děje uvnitř.

Charlie Mackesy, Chlapec, krtek, liška a kůň

Prolog

2012

Běžela jsem chodbou a rozčileně pištěla. Moje malá sestřička se batolila za mnou, načež si kecla na prdýlku zabalenou v plíně. Zvedla jsem ji, nohy v ponožkách mi přitom ujížděly, smála jsem se, klouzala a vykřikovala, že budeme mít novou sestru. Velkou sestru. Velkou sestru, která s námi zůstane už napořád. Jmenuje se Bay a dneska má dorazit. Jako balík.

Už třikrát jsme se s ní sešli. Je jí osm. Má černou ofinu, která je tak dlouhá, že se jí vlasy dotýkají horního okraje růžových brýlí. Hrála s námi pořád dokola monopoly, a když jsem podváděla, vůbec si toho nevšimla. A její nejlepší kamarádku bodli nožem do nohy.

Od chvíle, kdy jsem vstala, jsem se mamky snad každou minutu ptala, jestli už je deset. V deset měla Bay její matka dovézt na nádraží. Ta u nás doma nikdy nebyla. Nevěděli jsme moc jistě, proč se s námi nechce setkat a vypít si šálek čaje (zaslechla jsem mamku, jak to přesně takhle říkala taťkovi).

„Je to přece škoda,“ dodala mamka a šeptala přitom.

„Ale není, věř mi,“ uklidňoval ji taťka.

„Takové věci neříkej,“ napomenula ho mamka a uličnicky se na něj usmála.

„Můžu. Byl jsem s tou ženskou ženatý, na to nezapomeň,“ upozornil ji otec a napřáhl k ní ruku s hrnkem, aby mu dolila čaj.

Snažila jsem si představit, jak je taťka ženatý s někým jiným než s mamkou. Nedařilo se mi to.

Když Bay konečně dorazila, všimla jsem si, že jsme obě stejně vysoké, přestože já jsem mladší. Taťka jí nesl malý, šedivý batůžek, nejspíš kvůli tomu, že měla ruce tenké jako tužky a pravděpodobně by ho sama neunesla. Připadala jsem si vedle ní velká a silná.

„Můžu ti pomoct vytahat z auta ostatní věci?“ nabídla jsem jí, jelikož jsem chtěla být co nejužitečnější – a taky jsem umírala touhou zjistit, jaké má hračky.

„Kdepak, Nell,“ zarazil mě taťka a ušklíbl se. „Ona má jen tenhle bágl.“

„Aha,“ vydechla jsem a zírala na ně s úžasem. Jak může mít jen jeden malinkatý batůžek? Zkusila jsem si představit tu obrovitou tašku, kterou bych potřebovala, kdybych se měla nadobro odstěhovat a žít někde jinde. Ta představa se mi ani trochu nezamlouvala. Bylo mi Bay děsně líto.

„Nell a Iris, chcete Bay ukázat její nový pokoj?“ ozvala se mamka a moc hezky se na Bay usmála. Draly se mi slzy do očí, ale bylo to spíš radostí.

Když Bay prošla dveřmi, zmocnily se nás rozpaky. Iris si cucala palec. Bay vypadala, že je z příchodu k nám smutná. Trápilo mě to. Neměla jsem se jí na ta ostatní zavazadla ptát. Nechtěla jsem, aby byla smutná. Chtěla jsem, aby nás měla ráda stejně, jako ji máme rádi my. Chtěla jsem, aby to u nás měla ráda stejně, jako to máme rádi my.

Nahoře se Bay posadila na svou novou postel, z kapsy vytáhla hřeben a začala si česat ofinu. Po pokoji se ani nerozhlédla. Upozornila jsem ji tedy na všechny věci, co jsme nachystali, aby se tam cítila dobře. Třeba na plyšového králíka ležícího na polštáři, kterého jsem zaplatila z kapesného. A taky na nadýchaný růžový kobereček, který jsme s mamkou spoustu dní vybíraly na internetu. Taky jsem jí ukázala malou purpurovou vílu, která měla být od Iris, byť bylo jasné, že ta je příliš malá na to, aby mohla vybrat pořádný dárek. Ta víla měla nosit štěstí.

Čekala jsem, že Bay prohlásí, jak se jí všechny ty nové věci, které bych si ve skutečnosti sama přála dostat, líbí.

Iris vylezla na stoličku a přitiskla čelo na okenní tabulku. Vlasy jí trčely na všechny strany.

„Koníček,“ ukázala jsem na kobylku Pippu, která se pásla na louce za silnicí, a snažila se Iris přimět říct první slovo.

„Kde máš pokoj?“ zeptala se mě Bay. Zatím se ani jednou neusmála, což mi začínalo dělat starosti.

Dotáhla jsem ji k vedlejším dveřím. Tam jsme teď s Iris obě bydlely. Ze začátku mě štvalo, že se budu dělit o pokoj s malou sestřičkou. Jí byl teprve rok, mně už šest, a byla jsem příliš velká na to, abych musela sdílet pokoj s hloupým kojencem v dětské postýlce. Navíc jsem věděla, že mi bude chybět výhled na Pippu za silnicí. Jenže mamka mi pověděla, abych myslela víc na Bay než na sebe, a připomněla mi, že Bay nikdy neměla ani vlastní postel.

„Škoda že na mě nevyšel tenhle pokoj,“ poznamenala Bay.

„Vždyť je menší než ten tvůj,“ vyhrkla jsem, trochu zmatená, a poškrábala se na hlavě.

Šedivé oči za sklíčky brýlí se zalily slzami a já začala panikařit.

Než jsem se na cokoliv zmohla, Bay vyběhla a zabouchla za sebou dveře svého nového pokoje. Cedulka s nápisem Sladké sny, kterou jsem jí sama vybrala, spadla z háčku.

Iris vytáhla palec z pusy a cedulku zvedla. Vyškubla jsem jí tabulku z ruky a pokusila se nápis pověsit na háček, kam patřil. Kdybych požádala o pomoc mamku nebo taťku, Bay by se naštvala a jen by se tím všechno zhoršilo.

Vplížila jsem se do pokoje, který mi ještě před nedávnem patřil, posadila se vedle své větší sestřičky na postel, vzala si Iris na kolena a řekla Bay, aby nebrečela. V tu chvíli jsem se sama rozbrečela, protože se mě zmocnilo obrovské zklamání a pocit viny.

ČÁST PRVNÍ: DOMOV

Současnost

Kapitola první

Anna

Na moje tři holčičky vytrvale civěl jakýsi chlápek s vyšisovanými blonďatými vlasy a mě už to začalo vytáčet. Normálně nepatřím k lidem, kteří vyvolávají konflikty, a už vůbec ne ve výstavní síni, takže k tomu, abych nahlas nepronesla něco hodně nepříjemného, jsem byla nucena potlačit své hluboce zakořeněné mateřské pudy.

Soustředěně jsem si prohlížela zlatá šrafování na obrazech visících na stěnách galerie. Když jsme se přesouvali k dalšímu vystavenému kousku, přítomnost toho člověka jsem stále citelně vnímala. Sebevědomým šepotem jsem holkám četla popisky z průvodce. „Tkalcovské dílně umělecké školy Bauhaus, kde Anni Albersová studovala, se v roce 1919 navzdory veškerým snahám o prosazení rovnosti pohlaví stále říkalo ‚Ženská dílna‘.“ Všimla jsem si, že se muž přiblížil, a zajíkla jsem se. Stál hned vedle nás. Našla jsem v textu místo, kde jsem skončila, a pokračovala ve čtení. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se chlápek naklání ke svému doprovodu a ukazuje na děvčata. Rozčilovalo mě, že se za své chlípné civění ani trochu nestydí a mých výhružných pohledů si vůbec nevšímá. Jsem pro něj jen nedůležitá, rozostřená čtyřicátnice v nemoderních džínách, napadlo mě.

Na druhou stranu nebylo divu, že moje holky přitahují pozornost. Hrdě jsem si je prohlédla. Byly nádherné. Ale nejsem zaujatá. Ani trochu.

Nellino oblíbené triko bylo, popravdě řečeno, příliš krátké. Džíny měla taky trochu těsné. Bylo jí patnáct, takže už se na určitých místech začínala zaoblovat. Nohy měla dlouhé, ale zatím spíš nevýrazné. Na řasách jí zůstaly zbytky včerejší řasenky, modré oči byly bezelstné jako čistá obloha. Dětsky plavé vlasy si tentokrát nestáhla do pro ni typického vysokého ohonu a volné pramínky kolem čela jí dodávaly téměř andělské vzezření. Rty ve tvaru srdce neměla nikdy úplně semknuté, takže odhalovaly mezírku mezi předními zuby. Nell díky tomu vypadala, jako by ji okolní svět neustále fascinoval. Jako by byla připravená kdykoliv vyjeknout nebo se překvapeně zasmát. Pořád ještě byla nevinná a dokonalá, byla to moje holka.

Než jsme vyrazily ven, Iris si neumyla ani neučesala vlasy. Je jí teprve deset, takže to byla spíš moje chyba. Ale i tak, s odstávajícíma ušima a hubenýma nohama s velkými chodidly, vypadala neskutečně roztomile. Trochu zamračená, trochu neupravená. Dokonalá. Už napořád zůstane benjamínkem rodiny. Moje holčička.

Bay, moje nevlastní dcera, vypadala přesně tak, jak bych si i já sama v jejím věku – tedy v necelých sedmnácti – přála vypadat. Vlasy si nechala vzadu ostříhat na ježka a vepředu měla dlouhé černé lokny, které si zastrkovala za malé uši. Tenká ústa pevně sevřená, od přírody rudá a okousaná. Oči měla někdy zelené, jindy šedé, občas dokonce nažloutlé, záleželo na osvětlení. Jejich koutky byly pořád trochu přimhouřené, jako by byla smutná. Postavu měla drobnou, zvlášť ve srovnání s Iris a Nell, ale věděla, jak se oblékat. Dnes si na sebe vzala černý propínací svetr a volné manšestrové kalhoty s vysokým pasem. Látková taška, kterou si koupila, když jsme naposledy byly v muzeu moderního umění Tate Modern, byla už obnošená. Elegantně jí visela přes rameno, zatížená diářem značky Moleskine, propiskou a mobilním telefonem, pochopitelně.

Pohled na Bay ve mně vyvolal vzpomínky na den, kdy k nám přišla: špinavá, odulá holka, co si v jednom kuse umanutě česala dlouhou, černou ofinu, která jí sahala až k brýlím. Změnila se, ale byl to boj. Moje úžasná holka, i když nevlastní.

Tahleta nesourodá trojice si prohlížela umělecké dílko na stěně galerie. Bay se přesunula k Nell a chytla ji za ruku. Často se držely za ruce, jako to dělávají italská děvčata. Malá Iris se nacpala mezi ně, aby líp viděla.

Podívala jsem se na světlovlasého muže a odtáhla všechny tři dívky ke kouskům látky, které visely na zdi a signalizovaly konec výstavy.

„Na tohle si můžete sáhnout,“ pobídla jsem dívky.

Iris se ke mně přitiskla a zvedla hlavu. „A nebudeme z toho mít průšvih?“ zeptala se.

Látka, kterou jsem držela, byla drsná a kousavá. Ucítila jsem v prstech, jak je hrubá, a rozhlédla se po nějaké měkčí tkanině. „Žádný průšvih mít nebudeš. Jen si ji pohlaď,“ vybídla jsem Iris. „Anni Albersová byla přesvědčená, že bychom měli hmat používat mnohem častěji.“

Přemýšlela jsem o dotycích. Když byly holčičky úplně malé, užívala jsem si, jak jsou hebké: jak mají jemné tvářičky, zádíčka, dlaně. V prstech jsem mnula jejich vlásky, na tváři cítila dotyk jejich rtů. Když se přišly pomazlit, posadily se mi na klín a přitiskly k obličeji, hrály si s mými vlasy nebo mě chytaly za ruku. Tyhle dotyky mě nabíjely energií.

Vzpomněla jsem si na toho člověka a rozhlédla se. Kdyby se on zaměřil na tuhle mou smečku a pokusil se o nějaký dotyk, ty hrozné oči bych mu vydrápala.

Podle všeho se vypařil. Zaznamenala jsem, že Nell píše něco do telefonu. „Nell, schovej to,“ požádala jsem ji a mrzelo mě, že jí ten mobil nemůžu vyškubnout a jednou provždy ho vypnout – pochopitelně s výjimkou chvil, kdy se jí potřebuju dovolat. Zastrčila přístroj do zadní kapsy vypasovaných džín. „Promiň,“ pípla a došourala se k přadenům příze, která tam visela na hácích jako koňské ohony. Pročísla je prsty, povzdechla si a jeden pramen příze si přitiskla k tváři.

Vtom jsem zase zahlédla toho chlápka. Mířil k Nell, jednu ruku zastrčenou v černé aktovce. Jak kráčel, jeho stylové, kotníkové kecky na naleštěné podlaze skřípaly. Všimla jsem si, že zadek kalhot má až někde u kolenou – tohle bych čekala u někoho podstatně mladšího – a vlnitými, vyšisovanými, blonďatými vlasy mu prosvítá drobná lysina. Klepot ručního tkalcovského stavu v dokumentárním filmu, který v galerii promítali, mi v hlavě zněl, jako by někdo vrzal zuby. Vyrazila jsem, abych byla u Nell první.

Bay mě chytila za rukáv. „Koukni na to, Anno,“ vyzvala mě a v telefonu mi ukázala skvěle vyfocený detail roztřepeného okraje látky.

„Parádní záběr,“ přikývla jsem, sotva se na něj podívala a sáhla po Nell.

„Pojď, Nell,“ oslovila jsem ji, „půjdeme si dát něco na zub.“ Chytila jsem ji za paži a kývla na zbývající dvě děvčata. „Bay! Iris! Půjdeme!“

Žďuchala jsem je do zad a snažila se, abychom byly co nejrychleji venku. Chvatně jsme prošly obchodem se suvenýry, tam jsem odmítla veškeré pohlednice a magnetky na ledničku s příslibem, že se sem ještě vrátíme. Až bude ten příšerný mužský pryč.

◆ ◆ ◆

Sedly jsme si v nablýskané kavárně s černou podlahou a pročítaly, co tam nabízejí. Trochu se mi ulevilo, ale vůbec jsem si nebyla jistá, jestli jsme se toho neodbytného chlápka zbavily nadobro.

„Je to úžasná výstava, viďte,“ oslovila jsem děvčata.

Iris rozepnula batůžek a vylovila z něj sešit komiksu Beano z roku 1974. Nell opět vytáhla mobil a ukázala Bay nejnovější příspěvek, který se jí objevil na TikToku. Holky měly hlavy u sebe a povídaly si, jako by používaly nějaký tajný jazyk. Jak jezdily prsty po displeji, stolek se trochu viklal.

„Podle mě bylo úžasný, že jsme mohly vidět ty drobné křížky v jejím poznámkovém bloku,“ pokračovala jsem a bylo mi jasné, že mluvím akorát tak sama se sebou.

Rozhlédla jsem se po místnosti a přitom přemýšlela, nakolik by bylo bláznivé, kdybych oslovila někoho úplně cizího a vyložila mu, co si o výstavě myslím. Hm. Pěkná pitomost. Natáhla jsem se pro ubrousek, začala z něj skládat květ a myslela přitom na Doma, který se rozhodl, že zůstane doma. Uvažovala jsem o přadenech příze, o hrubě ostříhaných vzorcích látky a o tom, jestli by ho to taky zaujalo. Vsadila bych se, že by se jich nejspíš ani nedotkl. Výstavy výtvarného umění nepatřily k Domovým nejoblíbenějším činnostem, a já ho už dávno přestala přemlouvat, aby s námi na naše výpravy po Londýně jezdil. Pro dnešek si vybral popíjení piva u fotbalu a byl rád, že ho u toho holky nebudou rušit. Chápala jsem ho. V práci měl za sebou dost namáhavý týden.

„Promiňte,“ ozval se mužský hlas.

Vyšisovaný blonďák se zničehonic zjevil vedle Nell. Podával jí jakýsi růžový leták. Byl vzhůru nohama, ale přečetla jsem to. NAŠLI JSME SI VÁS! stálo tam velikými písmeny.

„Zdravím, lidi, a omlouvám se, že vás vyrušuju,“ prohlásil. Pleť měl napjatou a podivně lesklou, a jeho rty vypadaly, jako by byly napíchané něčím hodně odporným. Na okamžik se na mě podíval, načež veškerou pozornost přesunul k Nell. „Jmenuju se David a hledám talenty pro modelingovou agenturu Take One. Můžu se tě zeptat, jak se jmenuješ, zlato?“

„Nell,“ vydechla váhavě, jako by si tím najednou nebyla jistá.

„Uvažovala jsi někdy o tom, že bys dělala modelku, Nell?“

Užasle zamrkala. „Ne,“ přiznala a teprve potom se podívala na Bay, která si muže měřila jedním ze svých bohorovných pohledů.

„Nell je teprve patnáct,“ ozvala jsem se omluvně a doufala, že tím bude celá věc vyřízená. Moc dobře jsem věděla, jak si v téhle branži dokážou jít všichni po krku. Kdysi dávno se mi dostalo jisté zkušenosti. Nechtěla jsem, aby Nell do něčeho podobného spadla.

„Vy jste ‚maminka‘?“ zeptal se David a nechal otázku viset ve vzduchu.

„Ano,“ přikývla jsem.

„Moc rád vás poznávám, maminko. Chápu, že i pro vás je tohle velká chvíle, co? Už se to Nell někdy předtím stalo?“

„Ne, nikdy,“ připustila jsem. Obecně se mi představa, že by se Nell něco „stalo“, nezamlouvala.

„Tak to si zvykejte, protože tohle určitě není naposled. Ale Take One je v téhle branži nejlepší. Naši lidé z oddělení Nové tváře se k dívkám chovají, jako by byli jejich druhá máma.“

„Aha,“ řekla jsem. Na co by Nell potřebovala druhou matku? pomyslela jsem si.

„Co kdybyste k nám zašla a seznámila se s nimi? Sama uvidíte, jak na vás budou působit. A co ty, Nell? Chtěla by ses na nás přijít podívat?“

„To jako myslíte, že bych mohla dělat modelku?“ vyhrkla.

„Poslední slovo budou mít ‚bookeři‘,“ vysvětloval. „To jsou lidi, co dívkám sjednávají zakázky, ale podle mě máš velkou šanci, že tě vyberou. Vypadáš skvěle. Úžasně! Jako mladá Brigitte Bardotová!“

Tohle srovnání jsem neslyšela poprvé. Moje matka už mě na to jednou upozornila. Její postřeh mě vyděsil – jako by mi tím Nell někdo bral, jako by z ní najednou byl někdo jiný. Vždycky to byla moje baculka, moje malá společnice, která se ládovala vším, co jí přišlo do ruky, dobře spala a hrozně brzy se začala smát. Mámě jsem tehdy odpověděla, že není objektivní. Všechny babičky si myslí, že jejich vnučky jsou překrásné.

„Kdo je Brigitte Bardotová?“ ozvala se Iris velice vážným hlasem. Položila dlaně na komiksový sešit, jako by jí ho David mohl ukrást, a čekala, až jí odpoví.

„Brigitte Bardotová byla v šedesátých letech francouzská filmová hvězda,“ poučil ji David. „A jedna z nejkrásnějších žen, které kdy chodily po téhle planetě!“

„Je mrtvá?“ zeptala se Iris klidně.

„Ne,“ odpověděla jí Bay. „Bojuje za práva zvířat, má stovky koček a vypadá jako strašidlo.“

Zasmála jsem se.

„Mockrát vám děkujeme, Davide,“ prohlásila jsem, vzala si od Nell letáček, složila ho a zastrčila do kabelky. „Je to od vás moc milé, ale Nell jde po letních prázdninách do posledního ročníku základní školy a začne se připravovat na závěrečné zkoušky. Takže na kariéru modelky teď vůbec nebude mít čas. Je mi líto.“

Svraštil čelo do přísných vrásek. „V současné době si sekce Nových tváří pevně stojí za tím, že jejich dívky vůbec žádnou vyuku nezameškávají,“ poučil mě.

„Podívejte, moc vám děkuju za váš zájem. Jsem si jistá, že Nell to moc polichotilo, viď, zlatíčko? Ale od nás se souhlasu nedočkáte.“ Zadívala jsem se na Nell, a když jsem viděla, jak se její výraz změnil, naskočila mi husí kůže. Její duši ovládl bůh vzdoru a zvažoval, jestli mi má vyhlásit válku.

Pak se otočila na Davida. Hněv v její tváři se vmžiku rozplynul. „Děkuju vám,“ řekla zdvořile. „Nemůžu tomu uvěřit. Moc vám za to děkuju.“

Zmocnilo se mě špatné svědomí, že jsem ten návrh tak rychle zabila a ani jí nedala příležitost si tu poklonu jaksepatří vychutnat.

„Myslel jsem to vážně, zlato,“ ujistil ji a obrátil se na mě. „S tímhle obličejem by z ní mohla být hvězda,“ poučil mě.

„Děkuji vám. Je to moc milé,“ odpověděla jsem. „Ráda jsem vás poznala. Máme o čem přemýšlet.“

„Tak jo, lidi. Jsem rád, že jsem vás potkal, mamko. Hlavně tebe, Nell.“ Na Iris a Bay se ani nepodíval. „Máš ten letáček, zlato,“ připomněl Nell. „Kdybys chtěla zavolat a domluvit si schůzku s celým týmem, všechny kontakty tam najdeš.“ Mrkl na ni a dodal: „Doufám, že jednoho dne uvidím tvůj obličej na obálce Vogue.“

Odešel. Já zůstala sedět za stolem a musela čelit třem pohledům. Z každého z nich jsem měla strach. Usilovně jsem se snažila odhadnout, jak budou dívky reagovat.

„No, to je věc,“ začala jsem. „Co si o tom myslíte?“

Kvůli Brigitte Bardotové a zmínce o jejích kočkách jsem předpokládala, že Iris opět využije příležitosti a bude ze mě mámit koťátko, přičemž Nellině modelingové kariéře nebude věnovat pozornost, Bay zaujme ochranářský postoj, možná i proto, že si teď připadá ošklivá (i když ve skutečnosti hezká je, jen takovým nenápadnějším způsobem), a Nell se bude řídit podle Bay. Ať už dělá cokoliv, vždycky potřebuje souhlas starší sestry.

„Panebože!“ vyhrkla Nell a podívala se na Bay.

„Teda!“ přidala se Bay.

Nell ke mně natáhla ruku. „Můžu se podívat na ten letáček?“ požádala mě.

Vytáhla jsem ho z kabelky a podala jí ho. Zatímco si ho pročítala, uviděla jsem, co je na něm napsáno:

GRATULUJEME! Byla jste oslovena vedením modelingové agentury TAKE ONE.

Agentura Take One pročesává Spojené království a hledá neokoukané a zajímavé tváře, které mají šanci to v módním světě dotáhnout daleko.

Díky odhodlání našeho vyhledávacího týmu – všichni jeho členové jsou prověření a mají čistý trestní rejstřík – a vytrvalosti našich agentů je kartotéka Take One plná talentů, což je vidět v katalozích a na přehlídkových molech po celém světě. Náš tým oddělení Nové tváře odstartoval kariéru těch největších osobností z oboru a těší se, že splní sen řady dalších.

Pište prosím na adresu:

hledametalenty@takeonemodels.com

www.takeonemodels.com

Telefonní číslo:

44(0)20 7352 8670

„Ten člověk si zřejmě zapomněl doma brýle,“ poznamenala Nell skromně.

Zasmála jsem se. „Jo. Podle všeho je slepý jako netopýr.“

Bay se přiměla k úsměvu, ale její oči zůstaly šedé a zastřené. Nedokázala jsem rozpoznat, jestli se pere s nepříjemnými pocity, nebo jednoduše vstřebává, co se to tu vlastně seběhlo. Vždycky byla takové zakaboněné dítě. Když se jí něco dotklo, nosila to v sobě několik dní, než vybuchla, a pak to stálo za to. Dodnes mi to nahání hrůzu.

Nell na ni nejistě koukla a Bay její pohled opětovala. Ty dvě spolu komunikovaly kanálem, do něhož jsme my ostatní neměli přístup, něco jako telepatie u dvojčat.

„Jak jsi sama řekla, mami,“ Nell se na mě podívala, „tohle bych v žádným případě nestíhala. Ne se zkouškami, co mě v tomhle roce čekají.“

„To zní rozumně,“ poznamenala jsem, i když v duchu jsem se obávala, že říká jen to, co chci slyšet. Nebo co chce slyšet Bay.

Začala si cpát leták do ruksaku, ale Bay se k ní naklonila, papír jí vytrhla a zmuchala ho do kuličky.

„Vrať mi to,“ obořila se na ni Nell naštvaně, vyškubla leták Bay z rukou a uhladila ho.

„Au,“ ozvala se Bay a třela si dlaně. „Měla by sis ostříhat nehty.“

„Nechte toho, vy dvě,“ okřikla jsem je a přidala varovný pohled. Nell zatáhla zip na ruksaku, její modré oči žhnuly rozhořčením.

„Mami? Co kdybysme si pořídili koťátko?“ ozvala se Iris, která najednou měla volné pole působnosti.

Všechny čtyři jsme se zasmály.

„Ty seš nezmar, Iris,“ poznamenala Nell, natáhla ruku a rozcuchala sestřičce vlasy.

„Táta je na ně ještě pořád alergický, zlatíčko,“ připomněla jsem Iris a stiskla jí ruku. Bylo mi strašlivě líto, že jí nemůžu pořídit mazlíčka, kterého by si tolik přála.

Objednaly jsme si čtyři limonády, karamelové řezy s čokoládou a já dobrých deset minut dokázala vést hovor o Anni Albersové. Jenže Nell nesnědla zákusek s takovou chutí jako obvykle, a dokonce se na mě ani nenaštvala, když jsem poznamenala, jak jsou sociální média škodlivá. Byla zamyšlená, soustředěně ponořená do sebe. Dokonce ani hned nevzala telefon, aby svým kamarádkám „dobila kredit“, jak mezi sebou říkávaly šíření drbů. Toužila jsem se jí zeptat, proč je smutná, ale současně jsem se to udělat bála. Uznala, že začínat dělat modelku v době, kdy má spoustu práce ve škole, prostě nejde, a bylo to správné rozhodnutí. Kdybych to téma znova otevřela, mohlo by to v ní probudit pochyby. Něco málo jsem o téhle branži věděla a nebylo to nic hezkého. Na to, aby přišla do takového světa, byla příliš mladá. Chtěla jsem, aby její dětství pokračovalo jako dosud – možná až přehnaně bezstarostné, ale bezpečné a zvladatelné. A i když jsem cítila, že zrovna v tuhle chvíli se to v ní pere, byla jsem si jistá, že z dlouhodobého hlediska nebude svého rozhodnutí litovat.

◆ ◆ ◆

Dorazily jsme na naše skromné nádraží s krátkým nástupištěm a kovovým plotem, který byl obrostlý plevelem. Z lesa jsme uslyšely holuby a cupitání malých zvířátek. Byla to opravdová úleva. Londýn člověka svou sílou vysával.

Naše svítivě žluté auto páchlo starými brambůrkami a sedadla byla umazaná až hanba, ale stejně jsem ho milovala. Už jsem se nemohla dočkat, až dorazíme domů a já si udělám šálek čaje.

Uviděla jsem zvonici kostelíka a tělem se mi rozlil tichý klid. Zahnula jsem doprava kolem základní školy, minula kriketové hřiště a starý, majestátní dub na návsi. Odstěhovat se po narození Nell z Londýna bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsme kdy udělali.

Zahnula jsem do úzkého prostoru před naším domem s verandou a opatrně popojížděla dopředu, dokud jsem nebyla těsně u zdi. Vedle schodů visely na dřevěném věšáku vzhůru nohama pověšené gumáky. Na verandě bylo naskládané dřevo. Když jsem odemykala, musela jsem jednu chvíli překonat odpor zámku. Málem jsem zlomila klíč. Pak jsme všechny čtyři vklouzly do haly a nos mi zaplnila vůně bylinek, koření a pracího prášku. Vyzuly jsme si boty, a přitom si pořád povídaly.

„Už jsme zpátky!“ zavolala jsem a vytáhla telefon. Mrzelo mě, že jsem se dnes ještě neozvala matce.

S mobilem přitisknutým k uchu jsem šla dál. Doma jsem našla na pohovce. Koukal na telku a v ruce svíral pivo. Zamávala jsem mu a postavila vodu na čaj. Také na mě mávl, aniž by odtrhl pohled od obrazovky. Ať už sledoval cokoliv, bylo to zajímavější než náš návrat. Události dne, které budu matce sdělovat, k němu určitě alespoň zčásti dolehnou. I když je bude poslouchat jen na půl ucha. Takhle mi to vyhovovalo – alespoň budu moct celou tu modelingovou příhodu smést ze stolu a z Davida udělat magora z nějaké pochybné agentury. Nepotřebovala jsem, aby se o to Dom začal zajímat a Nell zase rozhodil.

„Ahoj, mami. Promiň. Teď jsme dorazily domů,“ ohlásila jsem se do telefonu a opřela se o kuchyňskou linku. Představovala jsem si matku, jak sedí na pohovce a je celá šťastná, že jsem jí zavolala. Viděla jsem před sebou její bojácný pohled, silnou čelist a oteklé klouby. „Jak se ti vede?“ zeptala jsem se.

Naslouchala jsem a spokojeně oddychovala.

Byly jsme doma. Všechno bylo, jak má být.

Kapitola druhá

Nell

„To byl divnej den,“ ozve se Bay a jde za mnou nahoru po schodech.

„To ti povím,“ přidám se.

„Co budeš dělat?“

„Nemám tušení,“ povídám. „Mamka nechce, abych to zkoušela, takže tím je to nejspíš vyřízený.“

„Má pravdu. Teď se fakt potřebuješ soustředit na závěrečný zkoušky.“

Jestli něco potřebuju, tak je to prostor, říkám si v duchu.

„Ještě zavolám Jade,“ oznámím jí, zacouvám k sobě do pokoje a zavřu dveře. Vím, že se mi Bay jen snaží pomoct, ale teď musím získat nějaký čas, abych si to celé srovnala v hlavě.

Ve dveřích se objeví Bay. „V posledním ročníku školy byla jedna holka,“ prohlásí. „Ta dělala modelku, ale brala jen zakázky, který měly nějakej smysl. Fakt jsem ji za to obdivovala.“

„Jo? Vlastně můžu Jade zavolat později. Teď se pojedu projet na kole,“ reaguju na to, vyskočím a stáhnu si vlasy do ohonu. Seběhnu po schodech, skočím do tenisek a zavolám na mamku. „Mami! Beru si kolo, mám sraz s Matthewem!“

„Koukej se brzo vrátit!“ odpoví mi mamka.

Venku se opřu do pedálů, kola se roztočí a vítr odvane všechny starosti. Na kole je celé tělo lehčí a rychlejší. Sjedu z chodníku, prosvištím kolem hřiště, přejedu přes trávník a zamířím k lesu. Pak se zastavím, rozhlídnu se, jestli není někdo nablízku, a napíšu Matthewovi zprávu, že by bylo fajn, kdyby za mnou přišel. Zatímco jsem čekala, až mi odepíše, trochu jsem poklidila cyklistickou stezku s hupy na skákání, aby si tam některý z prcků, kteří se tam prohánějí, něco neudělal. Odnosila jsem větve a odpadky a zkontrolovala, že starší děti mezi odrazem a dopadem nezvětšily mezery.

Pak jsem se svalila ke stromu a vytáhla z kapsy pomačkaný leták. Co s ním mám dělat? Uložit ho do alba, kam si budu zakládat vzpomínky na to, jak mohl být můj život úžasný?

Měla bych se na to vybodnout. Bay mi to naznačovala dost jasně.

Očividně byla toho názoru, že dělat manekýnu je dost špatný nápad. Možná má pravdu. Nejspíš si myslí, že je to pro ženy ponižující nebo tak něco. Ale já jsem přece taky feministka. Věřím, že jednoho dne ženy změní svět. Máme před sebou slibnou budoucnost. To spíš Bay má sklony být v tomhle pesimistická, byť jinak je většinu času normální. Ale nechci být negativní. Když si vzpomenu, jaký život vedla, než přišla k nám, hned je jasné, proč je pro ni tak těžké si představit, že všechno dobře dopadne – pokud tomu člověk bude věřit. Příběhy, které mi vyprávěla o matce, byly příšerné. Když je vykládala poprvé, přála jsem si, abych je nikdy neslyšela. Vší silou jsem k sobě Bay přitiskla. Vysvětlovalo to, proč je někdy tak zvláštní a nepředvídatelná.

Abych byla ohledně dneška upřímná, chtěla jsem Davidovi okamžitě říct Kruci, jo, to beru! Ten člověk měl nejdivnější rty, jaké jsem kdy viděla. Třeba si je nechal nafouknout kolagenem, protože když byl malý, všichni se mu kvůli nim pošklebovali, co já vím. Každý za sebou něco máme. Mamka vždycky říká, že člověk nemá soudit druhé podle zevnějšku, a já se toho snažím držet. Vtipné na tom bylo, že když jsme jely domů, mamka poukázala na to, jak modelky na letáku přehnaně špulí rty a jak moc si o sobě myslí. Najednou je sama posuzovala podle zevnějšku! Hned jsem jí vpálila, že je pokrytecká. „Shoříš v pekle!“ dodala Iris jako nějaký americký rapper. Mamka se rozesmála a připustila, že to přepískla a že nejspíš půjde o moc milé dívky.

Znova si pročítám leták a zkouším si představit, že jsem jedna z těch holek na prťavých fotografiích. Jaké by to bylo? Vytáhla jsem mobil, zapnula Instagram a našla si oficiální profil agentury Take One. Mají 402 tisíc sledujících! A holky na jejich stránce jsou úžasný, naprosto uvolněný, svůdný a naprosto každá je vysoká. Ve srovnání s nimi jsem obyčejný tele. Ten David je pitomec. Vůbec si nevšiml, jak mám neforemnou bradu. A mezeru mezi předními zuby taky přehlédl.

Jenže taťka nám pořád říká, že máme jít za svými sny a neopakovat jeho chyby (i když nevíme, co přesně tím má na mysli). Zase vyskočím na kolo. Dospěla jsem k závěru, že zoufale potřebuju získat taťku na svou stranu a přimět mamku, aby změnila názor. Ona to s námi v podstatě myslí dobře, jen se nás snaží až moc chránit. Docela by mě potěšilo, kdyby mi trochu víc věřila. Moje nejlepší kamarádky Mint a Jade pijou vodku a kouří elektronické cigarety, a pokud je mi známo, otevřely si pět instagramových účtů, o nichž jejich rodiče nemají tušení. A zatímco já to nedotáhla dál než na pár piv a líbání s pár kluky, Jade s tím svým nablblým přítelem dokonce spí. S Maxem jsem pokročila o něco dál, to je fakt. Vlastně moc nechybělo a došlo na nejhorší, jenže mě fakt, že přijdu o panenství, děsí. Prostě na to ještě nejsem připravená, i když už je mi patnáct a asi bych s tím měla začít. Vím, že to bude znít divně, ale chci počkat na toho pravýho.

Kouknu na telefon. Kde ten Matthew vězí? On určitě bude vědět, co bych měla podniknout. Jak znám Matthewa Michaelse, nejspíš mi připomene, že člověk má jít za svým snem, a že pokud cestou nikomu neublíží, není na tom nic špatnýho. Musím pořád myslet na Bay. V hlavě mi zarezonuje pár špatných vzpomínek. Zaženu je. Patří minulosti a já právě teď na tyhle věci nemám čas.

Člověk má přece žít naplno, to je důležitý, ne? Na lítost není čas. Mamčina matka, babička Berry, ta pořád něčeho lituje. O ničem jiném vlastně ani nemluví. Mamka mi vyprávěla, že ji, jako babičku, jednou odvezli do nemcnice, protože se nervově zhroutila. Už je to spousta let, to jsem ještě nebyla na světě. Podle mě se mamka bojí, že by se to jednoho dne mohlo stát znova. Je to hodně smutná představa.

Představuju si, že jsem stejný vrásčitý věchýtek jako babička, jsem v domově důchodců, dívám se, jak po okně stéká déšť, a sestřičce, která mi utírá zadek, vykládám: „Abyste věděla, drahoušku, když jsem byla mladá, mohla jsem být bohatá! Mohla jsem si koupit nejdražší horské kolo, které bylo k mání, a odcestovat na Madeiru, do Kalifornie nebo do Alp a prohánět se po těch nejúžasnějších stezkách! Jenže jsem tu šanci prošvihla, protože moje matka a nevlastní sestra se z toho mohly podělat.“

Zpráva od Matthewa mi přišla, až když už jsem byla skoro doma.

Sejdeme se za půl hodiny? Zrovna pomáhám mámě. Přivezu limču.

Mohla bych se tam vrátit a setkat se s ním, ale nemůžu se dočkat, až si promluvím s taťkou. Zastavím, abych mu odpověděla.

Promiň. Musela jsem jet. Zítra? A přidala jsem tři x jako pusinky.

Ty limči jsou stejně zteplalý.

Ušklíbnu se. On je přímo posedlý teplotou toho, co pije.

Pošuku xxxx. Tak zítra xxxx.

Dojedu domů a najdu taťku vzadu za barákem. Tlakovou myčkou čistí kamenné dlaždice od mechu. Ten přístroj dostal loni od mamky k narozeninám. Nadělá spoustu rámusu, ale fukar na listí – ten má taky – je ještě hlasitější.

„Taťko!“

Zvedne hlavu a usměje se na mě, obočí do oblouku. To je pro něj typické. „Co se děje?“ chce vědět.

„Říkala ti mamka, co se stalo v Londýně?“

Otočí trysku směrem ke mně. Stříkající voda vytvoří úžasnou duhu.

„Tati! Nech toho!“

Mluvím podrážděně, ale ve skutečnosti mám děsně ráda, když taťka dělá takové skopičiny.

„No, byly jsme na výstavě a –“

Zase mě postříká.

„Tati!“

Kdykoliv se mu pokusím říct, co se stalo, začne mě kropit vodou, takže to na něj prostě musím zakřičet.

„NABÍDLI MI, ABYCH DĚLALA MODELKU!“

Zavře vodu a sundá si čepici. Vlasy má na hlavě pocuchané a na špičce nosu mu něco zřetelně bimbá. Je to hnusný. Doufám, že je to pot, a ne holub.

„To vím,“ přikývne. „Mamka mi to povídala.“

„Ach bože! Proč to neřekneš rovnou? Ty mě ničíš!“

Podám mu leták a on si ho pročte. Extrémně pomalu. Při čekání na jeho reakci jsem si okousala kus nehtu. Ach jo.

„Mamka mi neřekla, že je to jedna z nejlepších agentur,“ poznamená. Zamračí se směrem k zadnímu oknu, kde mamka stává u dřezu. Neříkám, že je k němu přivázaná nebo tak něco, ale fakt je, že zrovna u dřezu tráví spoustu času.

„Nejspíš nechce, aby mi to stouplo do hlavy,“ prohlásím a zní to trochu vzdorovitě, tak honem dodám: „A taky si myslí, že podělám závěrečný zkoušky, ale to nepadá v úvahu.“

„Tak si s ní o tom půjdeme promluvit.“

Řekl to přísně, jako by se jí chystal vynadat. Najednou z toho mám kvůli mamce špatný pocit. Nechci, aby na ni vyjel. Nechci, aby byl kdokoliv kvůli čemukoliv naštvaný. Já jsem v téhle rodině od toho, aby byli všichni šťastný, jenže někdy je to nevděčná práce. Než k nám přišla Bay, nemusela jsem o tom moc přemýšlet. Prostě mi to šlo samo od sebe. Bay mě změnila. Možná způsobila, že míň myslím na sebe. Což je asi vlastně dobře. Do té doby jsem se zajímala hlavně o svoje vlastní pocity. Ale někdy prostě chci udělat to, co chci já, a nestarat se o to, jestli to mamku nebo někoho dalšího nakrkne. A modelkou se stát chci. Modeling je můj osud. Mamka se s tím prostě bude muset smířit.

Kapitola třetí

Anna

Čekala jsem, až začne konvice bublat, a snažila se mezitím seškrábat z Domovy misky zašlou kaši. Byla tvrdá jako beton. Dnes mi to ale bylo vcelku jedno. Občas mě to dokáže naštvat. Kolikrát mě to vytočí tak, že zatoužím hodit mu tu misku na hlavu. Dneska se ovšem škrábání vhodně doplňovalo s přemýšlením. Nemohla jsem leták agentury Take One dostat z hlavy. Moc dobře jsem si v kavárně všimla, jak divoce ho Bay zmuchlala, i jak surově jí ho Nell vytrhla z ruky. Ten střet jsem si v hlavě přehrávala pořád dokola. V poslední době se moc nehádají, teď už ne.

Kdysi, první rok, v sobě byly v jednom kuse. Vášnivá a horlivá Nell se změnila ve vzteklé, podrážděné klubko nervů. Bay byla na svůj věk malá a děsivě zranitelná a vyžadovala spoustu pozornosti. Kvůli každé prkotině se hned rozbrečela nebo se jí udělalo zle. Chápala jsem, že si Nell uzurpovala roli staršího dítěte v rodině – opravdu jsem to chápala –, ale taky jsem věděla, že je životně důležité, abych v ní posilovala schopnost vcítit se do druhých lidí, trpělivost a vlídnost. Připomínala jsem jí, že Bay osud nedopřál moc šťastný start do života. Postupem času na to přistoupila. Dneska ve vlaku, když mě chytila za slovo kvůli nevlídné poznámce na adresu manekýn v letáku, se to potvrdilo. Byla ode mne hloupost, že jsem se snížila k tak povrchním soudům. Snažila jsem se jednou provždy utnout veškeré úvahy o modelingu, a tak jsem zkusila poukázat na to, jak jsou holky na fotografiích úplně jiné než Nell, úplně jiné než my.

Kaše se dnes misky držela zuby nehty. Jenže bylo nemyslitelné po Domovi chtít, aby po sobě nádobí opláchl. Když mu člověk naznačil, že by mohl v domě přiložit ruku k dílu, dokázal se pořádně naježit. Sekýrování posílá manžele, jako je Dom, do náruče jiných žen – to mi jednou řekla matka.

Iris se hlasitě zasmála něčemu na tabletu.

Oknem jsem zahlédla Doma, jak na Nell cáká vodu. Smáli se tomu. A on vypadal šťastně. Otočil se ke mně a zamžoural do okna. Naše pohledy se sice nepotkaly, jelikož tomu sklo bránilo, přesto jsem zaregistrovala, jak se mu úsměv vytratil z tváře. Sevřená ústa dodala obličeji nasupený výraz. Pořád ale vypadal klukovsky, čupřina černých vlasů, malá ústa a oči, které měnily barvu. Tohle měli s Bay společné.

V proudu vody se dělaly maličké duhy. Nell se bezstarostně rozesmála a rázem vypadala o pět let mladší. Ode mě jí i Iris naservíroval osud dědictví v podobě modrých očí a plavých vlasů. K tomu širokou bradu, jakou má zpěvačka Lee Bissetová. Tu jim zas dopřála pokrevní linie mé matky. Ta mi s oblibou předhazovala, že na mě vypadá moc hranatě, zatímco u Nell je to dokonalé. Dodává jí to dospělý výraz a skvěle to rámuje její měkké, půvabné, rozkvétající rysy. Ale pořád je to dítě. Bála jsem se, že kariéra modelky by ji mohla připravit o poslední zbytky nevinnosti. Když jsem se po střední škole učila v Londýně kloboučnictví, umožnilo mi to přičichnout k módnímu průmyslu. Tehdy mi to hodně rázně otevřelo oči. A teď jsem je zase chtěla pevně zavřít.

Mosazná klika ve dveřích zimní zahrady zarachotila. Nell bydlela v tomhle domě od svých dvou let a dveřmi ze zimní zahrady procházela dvacetkrát denně, aby poprosila o džus nebo sušenky, přesto se nikdy nenaučila správný postup – jak kliku nejdřív přitáhnout k sobě, jak ji podržet a stisknout. Utřela jsem si ruce a šla jí otevřít. Dom stál za ní, pročítal si leták a nejevil sebemenší snahu dceři pomoct. Kvůli zimní zahradě jsme se hádali celá léta. Dom se jí chtěl zbavit a prohlašoval, že se rozpadá. Pravda, konstrukce byla prolezlá červotočem a dlaždice se viklaly, jenže já ji moc ráda používala jako dílnu. Za předpokladu, že jsem si tam pustila radiátor a natáhla na sebe několik svetrů, a to i v létě, bylo mi tam dobře. A když jsme měli hosty, posloužila nám zimní zahrada jako originální jídelna.

„Ahoj, mamko,“ pozdravila mě Nell. Nasadila nejistý, váhavý úsměv a já se zděsila, že se schyluje ke konfliktu. Domovy tenisky začvachtaly po kuchyňské podlaze, načež si sedl vedle Iris na pohovku – v promáčených džínách se zbytky mechu. Dobře mi tak, neměla jsem kupovat pohovku se světle šedým potahem. Když nám nečekaně spadla do klína trocha peněz z poslední vůle jedné mé pratety, umanutě jsem se upnula k myšlence, že nová pohovka změní náš rozháraný způsob života v úhlednou maličkou rodinu, jednu z těch, jaké bývají k vidění ve skandinávských designových časopisech. To bylo ale naivní! Taky jsme za ty peníze koupili plochou televizi a kamna na dřevo. Plochá obrazovka byla na tak malý prostor příliš velká, takže mě po filmu často bolelo za krkem, zato kamna zásadním způsobem změnila naše zimy. Každý rok, sotva spadl ze stromu první suchý list, zapálila jsem oheň a hned jsem byla míň skleslá z rozlézající se temnoty.

„Tos mi neřekla, že jde o agenturu Take One,“ ozval se Dom.

„Vážně?“

„Mluvila jsi jen o nějakým magorovi s bílými vlasy.“

„Aha. Měla jsem pocit, že jsem se o tom zmínila.“

„Byl to blonďák!“ zasáhla Nell.

Dom vstal z pohovky a posadil se na barovou stoličku vedle Nell. Na pohovce po sobě nechal mokrý hnědý flek. „Myslím, že za drobný výlet do Londýna a popovídání si s nimi by to stálo,“ prohlásil. „Co ty na to?“

Nechtěla jsem mu před Nell vysvětlovat, proč nemám z modelingu dobrý pocit. Radši bych s ním svoje obavy probrala o samotě.

„Jen mi trochu dělá starosti, že by toho na ni v roce, kdy má dělat závěrečné zkoušky, bylo moc,“ poznamenala jsem smířlivě.

Vešla Bay a málem si sedla na mokrou skvrnu. Včas si jí ale všimla a raději zaujala místo u Irisiných nohou. Musela kvůli tomu odstrčit nějaké staré noviny. Položila si na kolena mobil a začala si něco prohlížet. V jednom kuse si něco prohlíží. „Poslední ročník dá Nell pěkně zabrat,“ poznamenala. „Vzpomínáte si, jak jsem z toho byla oddělaná já?“

„Chci tam jen zajet, sejít se s nimi a zjistit, o co vlastně jde, nic víc,“ odpověděla Nell, aniž k Bay otočila hlavu.

„Jde o to, že tenhle módní byznys je plný nafoukaných čůr...,“ Bay se podívala na Iris a volbu slova přehodnotila, „... spratků. Nahrnou na tebe fůru konkurzů a hory focení s podivnými, zfetovanými, vyzáblými modelkami, a protože ti je teprve patnáct, Anna se bude muset na všechno vykašlat a jezdit všude s tebou. Teďka lidi z agentury sice říkaj, že nevynecháš ve škole jedinej den, jenže když pak přijde nějaká úžasná zakázka za spoustu peněz, tak se do školy pochopitelně nepůjde, to dá rozum. A jakmile začneš vynechávat školu, na závěrečných zkouškách se to projeví, to je jasný.“

„Zkoušek se to nijak nedotkne,“ prohlásila Nell tiše. Čelist měla pevně sevřenou a trhala si kůži kolem nehtů. Pravé koleno jí lítalo nahoru dolů. Dávné napětí mezi těmi dvěma opět vyplavalo na povrch.

Iris se hlasitě zasmála. Na uších měla sluchátka a vzrušený hovor vůbec nevnímala.

„Tak dost, vy dvě,“ vložila jsem se do toho, i když jsem tajně souhlasila s Bay. „My to s taťkou ještě probereme.“ Pět sáčků s čajem jsem rozházela do hrnků a podívala se na Doma. Už zase čučel do mobilu.

„Webovou stránku mají úžasnou,“ poznamenal.

Nell si přehodila vlasy zastrčené za uchem. „Ve škole nikdy nic nezameškám, mami. Slibuju,“ zakňourala naléhavě.

„Je to zásadní rozhodnutí. Pro všechny, co tu jsou,“ upozornila jsem ji. „Zvlášť pokud má Bay pravdu s tím doprovázením. Nezapomeň, že Bay si musí udržet dobrý prospěch a mně zrovna teď začal obchod s kloubouky zase něco vynášet.“ Cítila jsem, že v téhle chvíli bude jistější držet se organizačních složitostí.

„Bay to nijak neohrozí!“ ohradila se Nell. „A já si pohlídám, aby se to tvých klobouků nijak nedotklo.“

Loni v létě mi Nell a Bay pomohly vyklidit zimní zahradu. Společně jsme tam pak nastěhovaly moje kloboučnické vybavení. Dovlekly jsme dovnitř viktoriánský stůl na šití, který jsem koupila za dvacet liber v jednom výprodeji, a postavily na stůl kloboučnickou formu a otočný stojan na zdobení a ořezávání. Do zásuvek jsem si uložila nejrůznější druhy plsti. Holky prošmejdily všechny tři krabice na klobouky, kde jsem měla uložené nástroje na tvarování klobouků, plstěné kapuce, srolované stuhy na olemování, hedvábí na vnitřní výztuhy a krabici s peřím. Moc mě potěšilo, když poznamenaly, jak nádherné podle nich kreslím návrhy. Nevím proč, ale výroba klobouků ve mně vyvolává pocit štěstí a holky to jako vždy zaznamenaly.

„Ještě to s taťkou probereme později,“ opakovala jsem tiše a podívala se nejprve na Nell a pak na Doma. Doufala jsem, že mě podpoří, alespoň pro tuto chvíli, dokud to pořádně nerozebereme.

Jenže on semkl rty a pak se otočil na Nell. „Hele, odvezu tě do Londýna sám,“ prohlásil. „Tu agenturu si proklepneme, a když se ti bude zamlouvat a slíbíš, že všechny povinnosti do školy budeš plnit, můžeš ve volným čase klidně dělat modelku. Platí?“

Nell zapištěla radostí a pevně ho objala. „Fakt, tati?“ vyjekla. „Panebože!“

Sevřel se mi žaludek. Přes Nell a Doma jsem uviděla Bay. Rty měla sevřené jako její otec. Roztřesenými, drobnými prstíky se tahala za kratičké vlasy vzadu na hlavě. V něčem si byli s Domem podobní. Oba měli velké zelené oči, které rychle měnily barvu, a taky stejně špulili pusu. Když si Bay někdy sčesala černé vlasy dozadu úplně stejně jako on, vypadala šmrncovně. Teď je ale měla přehozené tak, že jí zakrývaly celou polovinu drobného obličeje.

„Safra,“ ozvala jsem se, „došlo mlíko. Seberu se a pro nějaké skočím.“

„Nechceš, abych to zařídila, Anno?“ zavolala za mnou Bay. Vždycky se snaží se vším pomoct, jenže já potřebovala být sama. Bude to tak lepší pro všechny.

„Ne, drahoušku, to je v pohodě. Tohle přece zvládnu sama.“

Nell za mnou vyběhla do chodby, zrovna když jsem si brala klíče od domu. „Ty seš na mě naštvaná?“ chtěla vědět.

„Kdepak, ovšemže ne,“ ujišťovala jsem ji, ale do očí jsem se jí podívat nedokázala.

„Ale seš! Poznám to!“

„Nejsem, drahoušku, přísahám, že ne.“

„Nechci, aby ti něco zkazilo dělání klobouků. Zvlášť teď, když se ti tak daří.“

„Já vím, zlato. Ale s klobouky to nemá nic společného.“

„Hele, třeba mě nakonec vůbec nebudou chtít. David přece říkal, že to není jistý.“

„Jestli se do toho pustíš, budu chtít, aby ses tam dostala, ty trumbero.“

„Stejně z tvýho hlasu poznám, že jsi naštvaná.“

Chytila jsem ji za pramínek vlasů. „Přestaň si se mnou dělat starosti, princezno. Nejsem na tebe naštvaná, opravdu ne.“

Nell se přes rameno podívala na zavřené dveře do kuchyně. „A na taťku se taky nezlob,“ zašeptala.

„Nebudu. Hned jsem zpátky.“

Moje tělo bylo jako klec. Vztek za ocelovými mřížemi přecházel sem a tam. Došla jsem k místnímu obchůdku a tam si všimla, že ještě pořád mám na nohou pantofle. Vrátit jsem se ale nemohla. Kdybych se koukla Domovi do obličeje, dveře klece by se rozletěly. Než se mu zase postavím tváří v tvář, potřebuju se uklidnit.

Venku se ještě úplně nesetmělo a bylo docela teplo. Slunce zapadalo za starými duby, které vrhaly dlouhé stíny na trávník a mně do duše.

Dom mě vždycky podrážel. Kupříkladu dával Nell bonbony, když jsem řekla, že nic nedostane. A právě teď úplně sám rozhodl o jejím dětství a budoucnosti, přičemž na můj názor z výšky kašlal. Stejně jako na to, jak můžou změny v Nellině životě ovlivnit celou rodinu.

Prožili jsme toho až příliš, než abychom se teď nechali takhle rozhodit.

V koutě obchodu vybaloval Matthew ze dvou velikých krabic nějaké časopisy.

„Zdravím, Anno,“ oslovil mě, naroval se, a jakmile si všiml pantoflů, usmál se.

Matthew byl čahoun a měl jahodově načervenalé, světlé vlasy. Nosil brýle s černou obroučkou, které díky nesouměrným uším vypadaly, že mu každou chvíli sklouznou z nosu, a ujížděl na tričkách s názvy rockových skupin. Nechodil s Bay a Nell do místní školy, ale jelikož jsem s jeho matkou trávila spoustu času, když byli všichni malí, stali se z té trojice nerozluční kamarádi. My jsme s Viv nad stovkami šálků čaje napravovaly svět, někdy u mě, jindy u ní, někdy na zahradě, jindy v kuchyni, a děcka trávila čas ježděním na kole, stavěním bunkrů v lese, nekonečným přehráváním dévédéček nad garáží u Viv nebo hltáním sladkostí, které měly přijít na regály v obchodě. Nell se s Matthewem přátelila dodnes. Bay už moc ne. Když bylo Matthewovi deset, věnoval Bay valentinskou pohlednici, na níž stálo, že ji miluje. Ona mu na oplátku předala podobnou pohlednici, na které stálo Myslím, že tě taky mám ráda (ale úplně jistá si tím nejsem). Kdykoliv jsem s ní pak přišla do obchodu, byl rudý stejně jako jeho jahodové vlasy.

Postavila jsem na pult mléko, přidala k němu tabulku čokolády a láhev červeného vína.

„Už jsi doma z univerzity?“ zeptala jsem se mladíka.

Přikývl a usmál se. Nezávazná konverzace nebyla Matthewovou silnou stránkou.

„Máma zase pouštěla hrůzu, co?“

„Chceš vidět jizvy?“ zeptal se se stydlivým úsměvem.

Byla jsem ráda, že moje nejlepší kamarádka je Viv, a ne třeba moje matka. S Matthewem ale jednala tvrdě. Dřív jsem se sama sebe kolikrát ptala, jestli se kluk proti tomu tlaku vzbouří, nebo mu podlehne a rozpadne se. Nestalo se ani jedno a Viv se její urputnost nakonec vyplatila. Mladíkův mozek se v tuhle chvíli nejspíš zabýval vývojem buněk a biologickými rovnicemi. V budoucnu ho nejspíš čeká skvěle placené místo v nějaké laboratoři, možná dokonce v nějaké přísně tajné. Patřil k lidem, které celý život všichni podceňují. Až na matku a kolegy.

„Je tu někde?“ chtěla jsem vědět. Doufala jsem, že si s Viv trochu pokecáme a všechno pořádně probereme.

„Jeli nakupovat.“

„Tak jí připomeň, že přijdu příští úterý s půlkou láhve ginu,“ požádala jsem ho při odchodu. Štvalo mě, že nemůžu urychlit čas, aby už nastal náš společný večer. Od chvíle, kdy jsme se seznámily na schodech před domem číslo dvacet na Lower Road, kde mi Viv vrazila do náruče koš plný jídla na uvítanou, jsme spolu bez ustání mluvily úplně o všem.

„Jen půl láhve?“ podivil se Matthew.

„Drzoune,“ poznamenala jsem a nacpala čokoládu a víno – jo, a taky mlíko! – do nákupní tašky. „Měj se, zlato. Až nám tohle dojde, zase se uvidíme.“

Zamávala jsem mu na rozloučenou a vydala se přes trávník zpátky. Cestou jsem si ulomila kousek čokolády.

Modeling přinutí Nell, aby dospěla dřív, než na to bude připravená, a já byla odhodlaná o tom Doma přesvědčit. Jistě, nebude pro nás lehké povídat si o odvětví, kterému vládnou anorexie a drogy, a zvažovat, jestli marnivost a povrchní honba za slávou Nell změní a odradí od studií. Nebo jestli jí neodvratná odmítnutí, o nichž jsem slyšela, nepošlapou sebevědomí. Potřebuje si tohle všechno prožít, když je tak mladá?

Čokoláda ve mně mizela až příliš rychle.

Každý okamžik dětství našich dcer byl vzácný. Toužila jsem zastavit čas a udržet je v rodinném hnízdě na věky věků. O tom, jaké to je, když člověk dospěje příliš rychle, jsem toho věděla dost. Stejně jako Bay.

I když Dom určitě nebude chtít o Bay v téhle souvislosti mluvit, musíme ji do té rovnice také zanést. Vždycky se těžko vyrovnávala se zátěží a samé jedničky, na kterých lpěla, pro ni byly docela zátěž. V tom, co z pozice starší sestry vykládala Nell, se mísily obavy a ostražitost, ale já měla podezření, že je za tím něco víc. Kdykoliv na Bay někdo jen trochu zatlačil, ukázalo se, že hned pod povrchem, pod tou tenkou, bledou pletí, číhá zmatek a panika.

Copak to Dom nevzal v úvahu?

Než jsem dorazila k domu, stačila jsem spořádat celou tabulku čokolády. Důkaz v podobě prázdného obalu jsem nacpala do kontejneru na odpadky. Alespoň že jsem odolala pokušení otevřít si láhev vína. Potřebovala jsem mít čistou hlavu, abych dokázala Doma přimět, že má slib, co dal Nell ohledně cesty do Londýna, odvolat.

Kapitola čtvrtá

2012

Nell už dávno zhltla svou porci kuřecích medailonků s rýží a hráškem, ale Bay pořád ještě jedla. Vždycky si napíchla na vidličku jeden hrášek, strčila ho do úst a soustředěně žvýkala tak dlouho, až se Nell chtělo ječet. Zbývalo tam ještě tak tisíc hrášků.

„Dělej,“ zašeptala Nell a pod stolem jí stiskla koleno, „hoď sebou, prostě to do sebe nacpi, jinak Matthew zdrhne.“

Nell se nemohla dočkat, až vyrazí ven a budou se s Matthewem prohánět na kolech po lese. Postavili si ten nejlepší přístřešek, jaký svět viděl, a Matthew slíbil, že na něj donese od táty celtu. Pravděpodobně od otce odkoukal, jak ji přivázat ke stromům.

„Bay na to má tolik času, kolik chce,“ ozvala se Anna.

Že by mamka měla uši jako netopýr? podivila se Nell.

„Jenže Matthew řekl, že se tam máme sejít ve dvanáct,“ namítla nahlas, „a to bylo před půl hodinou. Koukni!“ Nell ukázala na nástěnné hodiny a pak se na Bay zamračila. Bylo jí jasné, že dívka jí pomalu schválně. Bay navykládala Anně, jak ráda si hraje venku, ale byla to bohapustá lež. Vždycky tam seděla, třásla se a stěžovala si, že bude celá umazaná. Pak si nabarvila tváře pitomou růžovou rtěnkou, aby to vypadalo, že celou dobu běhala.

„Pokud tam Matthew nebude, můžeš Viv zaklepat na dveře a vyzvednout ho tam. Určitě jí to nebude vadit,“ prohlásila Anna.

Nell věděla, že Viv bude v pohodě, protože Viv byla mamčina nejlepší kamarádka a Nell i Iris (a teď nejspíš i Bay) ji vnímaly v podstatě jako tetu. Nellina skutečná teta – tetička Karen – byla praštěná a děsně vyzáblá.

Nell se postupem času zklidnila, a tak Bay vzala lžíci na moučník, nabrala dobře sto hrášků najednou a hodila si je do pusy. Rozkousané hrášky z ní spolu s hleny a slinami vyletěly, Nell na to v hrůze zírala a říkala si, jak je to odporné. Pak se Bay zvedl žaludek a vyhodila na talíř celý oběd. To už bylo k nevydržení. Hřbetem ruky si utřela ústa a zašilhala po Nell. Byla při tom zelená jako ten hrášek.

„Ale ne, Bay! Holka moje zlatá!“ zvolala Anna, přiběhla s utěrkou, a jak Bay utírala obličej, vrhla na Nell káravý pohled. „Pojď, převlíkneme tě do něčeho čistého,“ uklidňovala přitom Bay.

Než se vydala s Bay nahoru po schodech, obrátila se na Nell a tiše řekla: „To od tebe bylo hodně ošklivý, takhle ji honit.“

Nell si držela dlaň na nose, aby se bránila před pachem. Teď ale ruku spustila a zkusila se bránit. „Ale, mamko...“

Ucítila neodbytný, pronikavý smrad a taky jí začalo být na zvracení.

Anna nasadila odměřený, podrážděný rodičovský tón. „Je ochotná podniknout cokoliv, aby na tebe udělala dojem, a ty to víš.“

Nell o to ale nestála. Od chvíle, kdy se k nim Bay nastěhovala, začal být život neuvěřitelně složitý. Jí šlo jen o to, aby mohla vypadnout a stavět s Matthewem stan. Teď za ním nebude moct jít. Byla naštvaná a otrávená.

Zatímco Anna se starala o Bay, Nell se posadila na schody před zadními dveřmi, ruce pevně založila na prsou a mračila se.

Pak vyšla ze dveří mamka, políbila ji na čelo a řekla: „Promiň, že jsem na tebe tak vyjela.“ Nell nevěřila vlastním uším.

Vztek trochu polevil. „Mrzí mě, že se Bay kvůli mně udělalo špatně,“ zašeptala a snažila se, aby to neznělo naštvaně.

„Netrap se tím, zlato. A teď koukej upalovat, ať Matthewa neprošvihneš. Ale nejdřív jdi pozdravit Bay.“

Nell nemohla uvěřit, že má takovou kliku. „Bude v pořádku?“ zeptala se.

„To víš, že jo.“

Když Nell uviděla drobounkou starší sestru, jak leží na pohovce před televizí, po nevolnosti bledá a zpocená, přemohla ji lítost. Bay k ní zvedla pohled, napuchlá oční víčka jí v koutcích visela, jako by je táhla dolů nějaká miniaturní závaží, a Nell rázem pochopila, že se za Matthewem vydat nemůže.

Když je člověku špatně, je to přece horší než přijít o stavění přístřešku.

A tak si Nell našla deku a schoulila se vedle Bay. Společně se dívaly na Krásku a zvíře. Na konci Nell plakala, protože z toho byla štěstím bez sebe, a Bay se jí smála, že je příšerná měkkota.

Kapitola pátá

Anna

Pár hodin potom, co mě vztek vyhnal pro čokoládu a víno – jo, a taky pro mlíko! –, jsem s Domem konečně osaměla. Rodinný film, kde hrály mluvící čivavy ověšené nevkusnými náhrdelníky a který mi ovšem náladu zlepšit nedokázal, vystřídala únavná hodinka, během níž jsem se snažila všechny tři holky zahnat do jejich pokojů.

„Já se zmažu,“ zabručel Dom.

Jazyk mě svrběl neodolatelnou touhou udělat mu pořádné kázání o věcech zcela očividných, a to pěkně od plic. Byla jsem odhodlaná ho přimět, aby na Nellinu kariéru modelky změnil názor, a taky jsem s ním chtěla mluvit o Bay. A vysvětlit mu, že tohle rozhodnutí by mohlo ovlivnit celou rodinu. Nicméně věděla jsem, že na něj musím jít jemně. Oproti tomu, jaké to bylo, když jsme se do sebe zamilovávali, se náš vztah podivně posunul a já se tomu musela přizpůsobit. Potkali jsme se krátce po Domově odchodu od Suki, Bayiny matky. Chtěla jsem mu předvést, že láska nemusí být plná utrpení, a tak jsem se soustředila na to, co chce on, zkoumala každý záchvěv v jeho rozpoložení, celá se mu oddala. Bylo to děsně romantické. Teď ho taky bedlivě sleduju a beru v úvahu jeho rozpoložení. Když vymýšlím vhodnou argumentaci, je to taková tichá, vnitřní meditace. Pomáhá mi to, abych udržela emoce na uzdě. Jsem přesvědčená, že je to důležitější a pevnější než ona romantika. Takhle to v našem manželství chodí. Díky tomu, jak dobře ho znám, jsme dospěli k tomu, že vlastně fungujeme docela dobře.

„Ale?“ usmála jsem se. „Dnes se nebude šukat?“ Doufala jsem, že se mi tím vtípkem podaří zakrýt mou skutečnou náladu.

Věnoval mi úsměv, který mi připomněl, jaký byl, když jsme se seznámili: zranitelný a hubatý. „Tohle mi játra nerve,“ ušklíbl se.

„Výborně,“ zasmála jsem se trochu nuceně a zamávala mu před obličejem prázdným hrnkem. „Zkusíme něco jiného.“

„Jsem příšerně utahaný,“ prohlásil.

„Musíme si promluvit, Dome.“

Vzdychl si. „No jo. Postav vodu na čaj.“

„Opravdu mi to dělá starosti,“ začala jsem a vytáhla z kredence druhý hrnek. Za dnešek jsem vypila celkem šest čajů. Měla bych to trochu omezit, jenže když je krize, přijde čaj náramně vhod.

„Nepřeháníš to?“ ozval se.

„Možná jo, ale nezapomeň, že o tom světě přece jen něco vím. Modelky, které jsme si najímali na naše předvánoční přehlídky, byly úplně zničené. Aby mohly pokračovat, musely si pokaždé všechny šňupnout dávku koksu.“

Nevěděla jsem jistě, jestli to dělaly všechny, ale fakt je, že jedna z nich se takhle chovala. Ostatní holky se víc zajímaly o šampaňské.

Rozchechtal se. „Takže tvoje univerzitní módní přehlídky z tebe udělaly odborníka na svět módy?“

„Ne, jasně že ne. Ale pár kamarádek v módním průmyslu skončilo.“

Zívl. „A co o tom říkaly?“

„Jak jsou tam na sebe všichni hnusný. O Katy jsem ti přece vyprávěla,“ připomněla jsem svou kamarádku z ostrova Svatého Martina, která začala dělat pro jeden přední módní salon, kde jim hlavní návrhář na stěně kanceláře promítal homosexuální porno. A vzpomněla jsem si ještě na někoho, ale toho jsem na Doma vytáhnout nemohla. „A to nemluvím o anorexii, což je taky velký problém,“ dodala jsem.

„Na to má Nell až moc ráda čokoládový zákusky,“ upozornil mě.

„Dome, vážně, nad tímhle je potřeba se opravdu do hloubky zamyslet. Tenhle byznys považuje za smysl života samé povrchnosti, a to není dobře. Modelky jsou vyzáblý jedna vedle druhý. Nell je naprosto nádherná, ale není kost a kůže. Přece nechceme, aby taková byla, nebo jo?“

„Ten lovec talentů se o ničem takovým nezmínil, ne?“

„Dal jasně najevo, že poslední slovo mají agenti, co dojednávají zakázky.“

„No vidíš, tak to necháme na nich.“

„Ty z toho vůbec nemáš strach?“

„Ty prostě nechceš, aby ta holka dospěla. O nic jinýho nejde.“

„Já chci, aby dospěla, ale chci, aby to šlo přirozenou cestou. Ne že do toho zničehonic vletí po hlavě.“

Tím jsem mu předložila všechna rizika, která jsem si dokázala představit, až na jedno – nezmínila jsem se o Bay. Proč bych nemohla připomenout, jak je zranitelná? Ta myšlenka mi cinkala vzadu v hlavě a trápila mě víc než všechny pochyby týkající se světa módy, o kterém jsem toho ve skutečnosti věděla pramálo.

„Mně je přece jasný, že to má svý rizika,“ poznamenal Dom podrážděně, jako by to bylo něco tak samozřejmého, že o tom ani není potřeba mluvit. „Ale co peníze, který by mohla vydělat?“

„Peníze?“

Dom si prohrábl vlasy. „Buď realista, jestli chce jít na univerzitu, bude až po uši v dluzích ještě dřív, než oslaví jednadvacátý narozeniny. A pokud nebude mít něco do začátku, v životě se na nic nezmůže. Jako my. Není mi jasný, proč by nemohla využít toho, jak vypadá. Je to její plus, jako když se někdo narodí chytrý, nadaný na sport nebo do bohatý rodiny. Fakt nechápu, proč jí chceš bránit v tom, aby měla na startu trochu náskok. Jen si to představ, mohla by si našetřit na studia, koupit si auto nebo dát dohromady zálohu na byt. My jí nic z toho pořídit nemůžeme, na to nemáme prachy. Když si to spočítáš, je její krása vlastně dar, ne?“

Můj nekompromisní názor na věc trochu povadl. Manžel myslel na Nellinu budoucnost stejně jako já. Nad jeho postojem jsem se zamyslela. Když teď budu pokračovat v lamentování nad tím, jaká nebezpečí na ni v kariéře modelky číhají, budu vypadat jako úzkostlivá matka. Proti Domovu nadšenému opěvování Nelliny krásy budou moje argumenty znít jako zoufalé sýčkování. Je fakt, že máme dost hluboko do kapsy. Vzpomněla jsem si na čtyři kreditní karty s překročeným limitem a na úvěr, který Domovu výplatu pokaždé vysaje tak, že mu z ní nic nezbude, na nákupy v supermarketu, během nichž jsem obracela každou penci a počítala, které potřeby do domácnosti můžu oželet, abychom si mohli v pátek večer dát láhev levného vína. Na to, jak moc můžu kašlat na kvalitu jídla, či kolik jídel se dá vyřešit konzervou, aniž bychom se přitom okradli o živiny, které potřebujeme dostat do těla. Peníze za klobouky stačí sotva na benzín a zájmové kroužky pro holky. Nakonec jsme to vždycky nějak zvládali a vyšli docela dobře – mohli jsme si dokonce každý rok dopřát týdenní dovolenou ve slušném francouzském kempu –, ale peníze nazbyt jsme rozhodně neměli. Kdyby do domácnosti sem tam nějaké peníze přibyly, místo aby v jednom kuse jen mizely, nebylo by to vůbec na škodu.