kavárna ve vídni

Pohnutá doba

Marie Lacrosse

KAVÁRNA VE VÍDNI

Pohnutá doba

IKAR

Marie Lacrosse

DAS KAFFEEHAUS

Bewegte Jahre

Copyright © 2020 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration © Laurence Winram / Trevillion Images

Karte © by Peter Palm, Berlin / Germany

Translation © 2022 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-249-4860-7

Věnováno mé zesnulé tchyni,

která nadevše milovala Vídeň.

Vídeň je město zbudované kolem několika kaváren…

Bertolt Brecht

Člověk jako květ vzejde a uvadne.

Nápis na náhrobku baronesy Mary Vetserové,

Job 14,2

dramatis personae

V seznamu jsou uvedeny pouze postavy významné pro stavbu a průběh příběhu. Historické osobnosti jsou označeny *.

Žofiina rodina

Komtesa Žofie z Werdenfelsu, zvaná Fifi,
starší dcera svobodného pána Nikolause von Werdenfels

Svobodný pán Nikolaus von Werdenfels,
Žofiin tragicky zahynuvší otec

Henrietta von Freiberg, zvaná Jetta, roz. Danzerová, bývalá baronka von Werdenfels, Žofiina podruhé provdaná matka

Arthur, rytíř z Freibergu, její druhý manžel a Žofiin otčím

Nikolaus, zvaný Niki, Žofiin starší bratr

Emilia, zvaná Milli, Žofiina mladší sestra

Stefan Danzer, Henriettin starší bratr, Žofiin kmotr,
majitel kavárny Café Prinzess

Annerl Danzerová, jeho v mládí zesnulá žena

Richardova rodina

Richard von Löwenstein, zvaný Richie, jediný syn vedlejší linie starého šlechtického rodu hrabat von Löwenstein,
důstojník c. a k. armády a přítel korunního prince Rudolfa

Eduard von Löwenstein, Richardův otec

Aglaé von Löwenstein, jeho matka

Hrabě Maxmilián von Löwenstein, zvaný Max, Richardův strýc a majorátní pán rodiny von Löwenstein

Hrabě Adalbert z Thurnu, bratranec Richardova otce
z matčiny strany

Komtesa Amálie z Thurnu, zvaná Ami, jeho jediná dcera

Eleonora, zvaná Lori, Amáliina matka,
která zemřela při porodu dcery

Císařská rodina

Císař František Josef I.*, vládnoucí panovník
a hlava rodu Habsburků

Císařovna Alžběta*, zvaná Sisi, jeho manželka

Korunní princ Rudolf*, jejich jediný syn

Korunní princezna Stefanie*, Rudolfova manželka

Princezna Alžběta*, zvaná Erzsi, dcera Rudolfa a Stefanie

Princezna Gisela*, nejstarší dcera císařského páru

Princezna Marie Valerie*, nejmladší dcera císařského páru

Arcivévoda František Salvátor*, snoubenec
a pozdější manžel Marie Valerie

Louisa Sasko-Koburská*, sestra korunní princezny Stefanie

Filip Sasko-Koburský*, Louisin manžel a Rudolfův lovecký přítel

Arcivévoda Albrecht*, strýc císaře Františka Josefa
a vrchní velitel císařské a královské armády;
prastrýc a vojenský nadřízený korunního prince Rudolfa

Arcivévodové František Ferdinand* a Otto*, synové mladšího bratra císaře Karla Ludvíka

Hraběnka Marie Louisa Larischová*, rozená Wallersee, neteř Sisi

Hrabě Georg Larisch*, manžel Marie Louisy

Vévoda Max Bavorský*, otec císařovny Sisi

Vévodkyně Ludovika*, matka Sisi

Rodina Vetserových

Komtesa Marie Alexandrine von Vetsera*, zvaná Mary,
druhá nejstarší dcera rodiny a Žofiina nejlepší přítelkyně

Baronka Helena Vetserová*, Maryina matka

Baron Albin von Vetsera*, Maryin otec

Ladislaus*, zvaný Laszi, Maryin starší bratr

Johanna*, zvaná Hanna, její starší sestra

Franz Albin*, zvaný Feri, její mladší bratr

Alexander*, Aristides*, Hektor* a Heinrich Baltazziové*,
bratři Maryiny matky

Další významné osobnosti

Vévoda Miguel z Braganzy*, uchazeč o portugalský trůn v exilu,
ctitel Mary Vetserové a přítel korunního prince Rudolfa

Mizzi Casparová*, luxusní prostitutka
a Rudolfova milenka od léta 1886

Olga Popovová, baletka Vídeňské dvorní opery
a milenka Richarda von Löwenstein

Hraběnka von Wilczek, Žofiina dobrá přítelkyně

Hraběnka Annelie von Wilczek, její neprovdaná dcera

Irena Sterenbergová (dříve Gerbanová), host Café Prinzess

Personál

Ida, dlouholetá zaměstnankyně kavárny Stefana Danzera,
později mamzel v domácnosti Werdenfelsových

Mina, vedoucí v kavárně Café Prinzess

Hedvika, bývalá vedoucí v kavárně Café Prinzess

Gruber, první sluha v domácnosti Werdenfelsových

Slečna Mohrová*, gardedáma v domě Vetserových
(jméno je smyšlené, protože se nedochovalo,
ale osoba je historicky doložena)

Starý Christian*, vrchní sluha Vetserových

Anežka Jahodová*, Maryina komorná

Josef Jahoda*, Anežčin otec, dveřník
a (v románu fiktivní) kočí u Vetserových

Johann Loschek*, Rudolfův první komorník

Carl Nehammer*, Rudolfův druhý komorník

Josef Bratfisch*, Rudolfův osobní kočí;
ve volném čase známý vinárenský zpěvák
a mistr pískání jako umělecké formy

Další dějově významné osoby

(v pořadí podle jejich zmínky v románu)

Moritz Szeps*, Rudolfův přítel,
redaktor deníku Neues Wiener Tagblatt

Hrabě Eduard von Taaffe*, konzervativní
rakouský ministerský předseda od roku 1879

Johanna Wolfová*, majitelka nejexkluzivnějšího nevěstince ve Vídni

Císař Vilém I.*, německý císař do března 1888

Korunní princ a pozdější císař Fridrich III*,
německý císař od března do června 1888

Hrabě Otto Bismarck*, německý říšský kancléř

Baron Moritz Hirsch*, židovský bankéř a Rudolfův finančník

Hrabě Gustav Kálnoky*, ministr zahraničí Rakouska-Uherska od roku 1881

Korunní princ a pozdější císař Vilém II*,
německý císař od června 1888

Hrabě Carl Albert von Bombelles*, vrchní hofmistr
korunního prince Rudolfa a známý vídeňský bonviván

Dr. Hermann Widerhofer*, osobní lékař císařských dětí,
později celé císařské rodiny

Hrabě Leopold Gondrecourt*, generálmajor
a Rudolfův učitel z dětství

Hrabě Arthur Potocky*, milenec Stefanie

Engelbert Pernerstorfer*, poslanec sněmovny rakouské Říšské rady

Rytíř Georg von Schönerer*, vůdce německých nacionalistů
a později Všeněmeckého svazu, zarytý antisemita

Hrabě Josef Hoyos*, Rudolfův lovecký přítel

Henry Chambige*, neúspěšný francouzský sebevrah

Profesor Eduard Suess*, rektor Vídeňské univerzity
a známý liberální politik

Princ Heinrich Reuss*, německý velvyslanec ve Vídni v roce 1889

Baron Franz von Krauss*, vídeňský policejní ředitel

Tadeusz Ajdukiewicz*, známý vídeňský malíř

Dr. Heinrich von Slatin*, tajemník Úřadu nejvyššího maršálka; pověřen ututláním aféry Mayerling

Hrabě Eduard von Paar*, generální adjutant císaře Františka Josefa

Hraběnka Ida Ferenczyová*, uherská dvorní dáma
a Sisiina důvěrnice

Prolog

Café Prinzess ve Vídni

Duben 1879

„Ten dort se opravdu skvěle povedl, strýčku Stefane!“

Žofie vzrušeně zatleskala. Lesk jejích zelených očí důstojně konkuroval stejnému barevnému odstínu turbanu marcipánového prince. Postavička s červenými volnými kalhotami, žlutou širokou košilí s černou vestou a rozvernou pokrývkou hlavy zdobila vrchol obrovského třípatrového dortu. Čtyři miniatury vykrojené z obarveného marcipánu zdobily deset centimetrů vysoké strany každého ze tří pater, která se směrem nahoru zmenšovala. Dvě horní miniatury byly obklopeny prstencem z kandovaných třešní a pistácií.

„To je můj dárek ke stříbrnému výročí svatby našeho veleváženého císařského páru.“ Stefan Danzer láskyplně pohladil svou osmiletou neteř po blonďatých vlasech, které jí splývaly, spletené do dvou hustých copů, hluboko na štíhlá záda.

Od bolestně předčasné smrti milované manželky Annerl, která si s sebou na věčnost vzala jejich společného syna, žil Stefan Danzer sám a věnoval veškerou svou otcovskou lásku dvěma malým dcerám své sestry Henrietty. K srdci mu přirostla zvláště starší Žofie, které byl kmotrem a která ho navštěvovala tak často, jak jen to bylo možné.

Danzer byl majitel kavárny Café Prinzess na rohu Dorotheergasse a Na Příkopech, jedné z nejelegantnějších nákupních ulic ve Vídni. Dům v Dorotheergasse zdědil po svém otci, který dnes slavnou restauraci sice založil, ale nikdy ji sám nevedl. Stefanova rodina bydlela v horních patrech domu.

Už jako malý chlapec Stefan zbožňoval dívku ze sousedství Annerl, jedinou dceru majitele rohového domu Na Příkopech, bývalého paláce. Annerl už jako dítě sdílela jeho vášeň pro kavárnu a pobývala tam tak často, jak jí to jen přísná matka dovolila. Ta samozřejmě předpokládala, že Annerl navštěvuje Stefanovu o šest let mladší sestru Henriettu, která byla přibližně ve stejném věku jako její dcera, a že se dívky scházejí v bytě Danzerových pod dohledem Stefanovy matky.

Stefanovu matku však děti často rušily, a tak jim vždy ochotně dovolila seběhnout po schodech do kavárny. Stefan, Henrietta a Annerl společně okouněli v kuchyni nebo ve výklenku v jídelně a pozorovali pány, kteří často seděli nad jediným šálkem melanže nebo café lungo a celé hodiny studovali noviny.

Když bylo Annerl dvanáct let, zemřela jí matka na plicní chorobu. Její otec poté ke Stefanovu velkému zármutku poslal dceru do dívčí internátní školy. O to větší pak byla mladíkova radost, když se sotva šestnáctiletá dívka konečně zase vrátila domů, aby se postarala o domácnost nyní už rovněž churavějícího otce.

Stefan se nemohl dočkat, až se vyučí cukrářem ve vyhlášené cukrárně Gerstner v Kärntnerstraße, aby konečně požádal Annerl o ruku. K jeho nevýslovné radosti souhlasila a přinesla do manželství jako věno dům Na Příkopech, který jí odkázal její neduživý otec.

O několik let později zemřel i Annerlin otec. Teď oba konečně mohli uskutečnit svůj sen o rozšíření kavárny v Dorotheergasse o elegantní cukrárnu, s vchodem obráceným k ulici Na Příkopech. Průlom ve zdi spojoval novou kavárnu s cukrárnou s prostory původní kavárny.

Až dosud se tento podnik nijak neodlišoval od mnoha jiných vídeňských kaváren. Nabízel kromě obvyklých druhů kávy i několik jednoduchých zákusků jako jablečný závin nebo buchty a také malé občerstvení, nejčastěji housky se šunkou a klobásy.

Návštěvníci byli výhradně muži. Na rozdíl od klasické kavárny tu mohli kouřit, co hrdlo ráčí. Samozřejmě tam byly k dispozici noviny a časopisy všeho druhu a každý návštěvník se mohl zdržet podle vlastní libosti – i kdyby přitom zkonzumoval jen jediné silné espresso.

Brzy bylo jasné, že nová kavárna potřebuje vlastní pekárnu, kde by Stefan mohl plně uplatnit svůj cukrářský talent. Rozhodl se umístit ji v suterénu, kde měl dostatek místa pro četné přístroje.

Ten, kdo Danzera viděl poprvé, ho spíš považoval za řezníka z jatek než za jednoho z nejnadanějších vídeňských cukrářů. Mohutnýma rukama tvaroval z těsta a všech možných druhů cukrovinek neuvěřitelně filigránská umělecká díla.

Štěstí Annerl a Stefana by bylo úplné, kdyby se konečně objevil vytoužený potomek. Annerl však poprvé otěhotněla až devět let po svatbě.

Její stav jí ale nebránil v tom, aby se věnovala se svým příznačným zaujetím nákladné přestavbě kavárny, která definitivně zajistila tomuto domu důstojné postavení mezi nejvyhlášenějšími cukrářskými adresami ve Vídni. Koneckonců věhlasný podnik synů Ch. Demela, zkráceně Demel, byl vzdálen jen několik minut chůze na náměstí Michaelerplatz naproti Hofburgu. Této kavárně byl už také udělen titul c. a k. dvorního dodavatele, o kterém Danzerovi v té době ještě snili.

„Líbí se ti moje dílo?“ ujišťoval se Danzer znovu naprosto zbytečně o obdivu své neteře.

„Ach ano! Ten moka dort s marcipánovým princem je krásný! Ale…“ Žofie využila příznivou chvíli, „kdy budu moct kousek ochutnat?“ Zvedla důvěřivě prosebné oči a upřela je na strýcovu mohutnou postavu.

Za nápad s „moka dortem s marcipánovým princem“, což byla vynikající specialita Café Prinzess, Danzer také vděčil své zesnulé manželce. I když Annerlino těhotenství bylo stále obtížnější a namáhavější, takže musela zůstat v posteli, její duch neodpočíval. „Potřebujeme zcela mimořádný dort, který si všichni spojí pouze s kavárnou Café Prinzess,“ vysvětlila jednoho večera svému překvapenému manželovi, když seděl vedle jejího lůžka. „A mě už napadlo něco, co jen tak někdo nepřekoná.“ A potom začala Stefanovi vysvětlovat svůj plán.

Před několika lety na výletě do Mnichova ochutnali dort, který Annerl navždy utkvěl v paměti. Skládal se z různých plátů piškotu a vrstev máslového krému a jejich kombinace tehdy skvěle chutnala. Z postele nyní vytvořila společně se Stefanem recept vycházející z této pochoutky, který Stefan během dne znovu a znovu zkoušel. Večer přinesl Annerl kousek dortu na ochutnávku. Nesčetněkrát jeho pokus odmítla, než byli oba nakonec spokojeni.

Výsledkem byl dort, který měl podobnou strukturu, ale zcela jinou chuť než ten, který kdysi ochutnali v Mnichově. Jedinečnou vůni získal především díky přísadě v podobě proslulé vídeňské kávy, která byla nyní k dostání v nesčetných variantách po celém hlavním městě.

Šest velmi tenkých piškotových vrstev se potřelo lahodným kávovým máslovým krémem a položilo se na sebe. Poslední vrstva byla stejně jako zbytek dortu dodatečně potažená marcipánem, který kakaový prášek zbarvil do světlehnědého odstínu a zároveň ho chuťově zjemnil. Dort byl ozdobený moka zrnky z hořké čokolády, mandlemi a šlehačkovými růžičkami.

Ačkoli hosté v Café Prinzess od samého počátku dort chválili, ke Stefanovu velkému zármutku se Annerl svého triumfu nedožila. V osmém měsíci těhotenství porodila mrtvé dítě a o několik hodin později zemřela, protože se lékařům nepodařilo zastavit krvácení.

Stefan se po této strašlivé ztrátě vrhl do práce víc než kdy jindy. Ve velmi krátké době dopomohl Café Prinzess dosáhnout takové úrovně slávy, která se dala bez váhání přirovnat k věhlasu Demela i druhého císařského a královského dodavatele, cukrářství Gerstner. Princeznin dort, jak Danzer své dílo zpočátku nazýval, přitom hrál nezanedbatelnou roli. Přesto se zdálo, že pořád ještě něco chybí.

Stefan Danzer dostal geniální nápad v loňském roce, kdy jediný syn císaře Františka Josefa, korunní princ Rudolf, oslavil v srpnu 1878 své dvacáté narozeniny. Poslal jeden ze svých Princezniných dortů všemocnému úřadu nejvyššího hofmistra a zeptal se, zda jej může v budoucnu nazývat na počest následníka trůnu „Dort korunního prince Rudolfa“.

Tato žádost byla nakonec zamítnuta, protože údajně byla neslučitelná s důstojností císařského rodu, zněla odpověď. Štěstí však Stefana Danzera přesto neopustilo.

Kvůli nedopatření ve dvorní kuchyni chyběly zákusky na císařovu slavnostní večeři, na kterou bylo pozváno i několik hostů. Nejvyšší hofmistr si vzpomněl na Danzerův dar, který se tak zanedlouho podával na slavnostní tabuli a okamžitě zachutnal korunnímu princi i samotnému Jeho Veličenstvu. Když si císařský dvůr objednal další dodávku, Danzer okamžitě požádal o titul dvorního dodavatele, který mu nejvyšší hofmistr udělil jen o několik týdnů později.

Tento titul si dvůr nechal draze zaplatit ve výši pěti set zlatých. Přesto byl propůjčen pouze několika vybraným firmám. Vzhledem k tomu, že oslovoval prominentní klientelu z řad vysoké šlechty a často i novou nobilitu pocházející z velkoburžoazie, byl zároveň zárukou skvělých hospodářských vyhlídek.

Danzera přesto mrzelo, že jeho žádost o pojmenování dortu po korunním princi Rudolfovi byla zamítnuta. Nápad na alternativní pojmenování dostal po návštěvě vyhlášeného obchodu s porcelánem, kde chtěl nakoupit luxusní nádobí pro svou kavárnu, a přitom objevil pestrobarevně pomalovanou figurínu Maura z míšeňského porcelánu.

„Princův marcipánový moka dort! To je určitě ten pravý název,“ zamumlal si polohlasně. O pár hodin později se už v pekárně zaobíral replikou figurky, kterou okamžitě koupil, ze svého jemného a samozřejmě domácího marcipánu. Po probdělé noci dosáhl svého: Každý z jeho věhlasných moka dortů nyní zdobili barevní marcipánoví princové, kteří získali tomuto zákusku slávu daleko za hranicemi Vídně.

Zejména proto, že neúnavné konkurenci se dosud nepodařilo napodobit jedinečnou chuť tohoto dortu. Recept, zejména složení použitého koření, které se používá na náplň, Danzer střežil jako oko v hlavě a dodnes vždy míchal kávový máslový krém sám.

Teď se na svou neteř Žofii láskyplně usmál a naoko jí pohrozil ukazováčkem. „Dobře víš, miláčku, že v dortu je příliš mnoho kávy na to, aby se nabízel dětem. Až ti bude dvanáct let, můžeš ho sníst po libosti. Dokonce ti upeču celý dort k tvým narozeninám.“ Navzdory této velkorysé nabídce Žofie našpulila plné rudé rty, jako by chtěla trucovat.

„Podívej se na tohle!“ snažil se Danzer zmírnit dívčino zklamání. „V této vitríně je tolik vynikajících dortů a zákusků. Můžeš si dát lodičku s jahodovým krémem! Nebo co třeba tenhle lahodný borůvkový závin se šlehačkou? Máme tu v kuchyni i čerstvé meruňkové knedlíky s máslovou drobenkou. Ty ti přece moc chutnají, že? A horkou čokoládu k tomu, kolik jí budeš chtít.“

Ale jestli existovala nějaká zcela neženská vlastnost jeho stále ještě dětské neteře, byla to Žofiina tvrdohlavost. Na každou jeho nabídku jen tvrdohlavě vrtěla hlavou tak urputně, že jí blonďaté copánky poletovaly kolem hlavy.

„Tak jí aspoň dovolte zajít do pekárny a dívat se Tonimu přes rameno! Právě dělá moka dortíky s princem pro stůl s občerstvením na stříbrné svatbě. Když se mu nějaký nepodaří, může Fifi“ – to byla Žofiina přezdívka už z raného dětství – „aspoň kousek ochutnat. Pak alespoň bude vědět, jak ten dort chutná!“

Žofie znovu radostně zatleskala. „Ano, milá teto Ido, to by bylo báječné!“

K oběma nepozorovaně přistoupila Ida, postarší žena, která už přes dvacet let obsluhovala pokladnu. Patřila v podstatě k domovnímu inventáři a zachovávala Stefanu Danzerovi nezlomnou věrnost. Šuškalo se, že o několik let starší svobodná Ida je do něho odedávna beznadějně zamilovaná.

Tato dobromyslná žena s buclatými tvářemi teď zareagovala na Žofiino nadšení. „No tak, pane Danzere!“ naléhala na stále váhajícího cukráře. „Nenechte se přemlouvat a naslouchejte svému srdci. Vždyť víte, jak ráda Fifi pomáhá v pekárně.“

Danzer si povzdechl. „Dobrá,“ připustil nakonec. „Ale musíš mi slíbit dvě věci, Žofie!“ vyzval ji nezvykle přísně a vynechal přitom její přezdívku. „Nejenže si oblékneš svou obvyklou zástěru, ale zakryješ si všechny vlasy bílou čepičkou stejně jako moji cukráři. Je to pro mě velká čest, že mě pověřili, abych se postaral o stůl s dezerty na stříbrnou svatební hostinu a dodal kávové zákusky s marcipánovým princem. Bylo by nemyslitelné, kdyby do pečiva spadl vlas nebo se srazila smetana. A,“ zvedl ruku právě ve chvíli, kdy se mu to Žofie chystala slíbit: „Budeš potichu jako myška a nesmíš nikoho rušit. Prostě se budeš jen dívat!“

Žofie trochu zaraženě přikývla. Dokonce i každé dítě ve Vídni vědělo, že císař a císařovna slaví tento týden stříbrné výročí svatby. Celé město tuto událost horečnatě očekávalo, zejména velkolepý průvod, který zorganizoval slavný umělec Hans Makart na počest Františka Josefa a Sisi, jak císařovně Alžbětě přezdíval nejen její úzký rodinný kruh, ale i prostí lidé.

Ida pomohla Žofii do nadměrně velké pracovní zástěry a schovala její bohaté copy pod čepcem. Potom s ní sešla po zadních schodech do pekárny.

„Ahoj, Toni,“ pozdravila cukrářského mistra, který k velkému zármutku Stefana Danzera převzal většinu jeho dřívějších aktivit. Po smrti ženy však provoz Café Prinzess umožňoval majiteli pracovat v milované pekárně opravdu už jen ve výjimečných případech. „Tady ti vedu Fifi. Určitě ti bude ochotně k ruce!“ Spiklenecky na Toniho zamrkala.

„Ale,“ chtěla Žofie užuž něco namítnout, ale vtom si vzpomněla na slib, který dala strýci, že se bude chovat co nejtišeji, jako by tam vůbec nebyla. Navíc jí Ida přiložila prst na ústa. „Pšššt! Nechceš přece jen zbytečně překážet. A co strýc neví, to ho nebude pálit.“

„Takže,“ obrátila se znovu na mistra cukráře, „dej Fifi něco rozumného a užitečného na práci. Víš, jak je na všechno šikovná.“ S těmi slovy Ida vyběhla zase po schodech nahoru.

„Nooo…“ Toni se na Žofii podíval s předstíraně soustředěným výrazem. „S čím bys nám asi tak mohla pomoct? Už to mám!“ Plácl se do čela rukou od mouky, která mu tam zanechala bílou stopu. „Markusi!“ zavolal na učedníka. „Ukaž Fifi, jak se vykrajují kolečka na zákusky.“

O chvíli později se Žofie sklonila nad obdélníkovým piškotovým plátem, čelo se jí svraštilo námahou a opatrně zabořila kruhové vykrajovátko do voňavého, ještě vlažného piškotu.

„Dávej pozor, abys formičku kladla co nejblíž k poslednímu vykrojenému kolečku, a tak co nejvíc šetřila těstem,“ upozornil ji Markus a ukázal jí, jak se to dělá. „Zbylé odkrojky můžeme nakonec sníst se šlehačkou. A když budeš s plátem hotová, opatrně touhle špachtlí vyndej všechna kolečka. Vidíš, takhle se to dělá! Musíš být opatrná, aby se kolečka nerozbila, to bychom je už nemohli použít. Pak je naskládáš tady na mastný papír. Toni a Willi je později slepí moka krémem.“

„Děláš to dobře, Fifi! Byla by z tebe výborná cukrářka! Škoda že to není možné,“ pochválil ji Markus po jejím prvním úspěšném pokusu.

„Pročpak?“ ohradila se hned Žofie. „Až dospěju, chci se taky vyučit tohle řemeslo!“

Markus se usmál. „Urozená slečna jako ty se nemůže vyučit řemeslu!“ poučil ji. „A už vůbec ne tomuhle přehlíženému!“

To se ještě uvidí! projelo Žofii hlavou. Nejraději ze všeho by zlostně zadupala, ale na poslední chvíli si vzpomněla na slib, který dala strýci Stefanovi, a ovládla se. Vzdorně se znovu vrátila k vykrajování plátů na dortíky a na Markovu poslední poznámku už nereagovala.

Samozřejmě mu neuniklo, že se na něj zlobí. „Nechtěla bys mi později pomoct i s vykrajováním marcipánových princů?“ zeptal se po deseti minutách zarputilého mlčení. „Podívej, mistr už válí marcipán.“

„Ráda!“ zajásala Žofie, jejíž hněv většinou vyprchal stejně rychle, jak se objevil.

„Musíš to dělat stejně jako předtím u piškotu,“ ukázal jí Markus o něco později, jak si má počínat. „Plechové formičky na vykrajování princů jsou samozřejmě speciálně zhotovené pro Café Prinzess. Dodávají se v několika velikostech. V tomto případě použijeme na dortíky ty středně velké.“ Vzal jednu z formiček do ruky.

„Musíš ale dávat pozor, aby se ti hmota na formičku nelepila a aby se neulomil turban nebo špičaté škorně. Abys tomu předešla, pokaždé si namoč formičku do vody!“

Tentokrát Žofie potřebovala dokonce pět pokusů, než se jí to podařilo. Pro útěchu směla mlsat kousky marcipánu, které uvízly v zákrutách formiček, zatímco znetvořené figurky se rozmačkaly a pak se vrátily do mísy s marcipánovou hmotou, která se znovu prohnětla a rozválela.

Nakonec byla i tahle práce hotová. Padesát postaviček čekalo na ozdobení. Žofie přitom směla ke své neskrývané lítosti jen přihlížet.

Udiveně sledovala, jak Toni nejprve maluje obrysy moka princů tenkým štětcem a černou barvou. „Co to používá?“ nedokázala potlačit svou zvědavost, ačkoli slíbila, že bude mlčet.

„To je bezová šťáva,“ zašeptal Markus. „Třešňovou bereme na kalhoty, šafrán na žlutou košili, špenátovou šťávu na turban.“

„Probůh!“ škubla sebou Žofie, která špenát nenáviděla.

Markus se usmál. „Tohle všechno je oslazené medem a zahuštěné kukuřičnou moukou. Vůbec to tam nepoznáš.“

Fascinovaně sledovala, jak z vykrajovaného marcipánu vznikají typičtí moka princové. Toni pracoval rychle. Po dokončení kostýmu dostal každý Maur svůj snědý obličej. „Hnědá je snadná,“ nadhodila. „Určitě na ni používáte kávu!“

Markus zavrtěl hlavou. „Ne, kakao barví líp než káva.“

Dva kousky krupicového cukru opatrně vtlačené do hmoty vytvořily oči, čára třešňové barvy naznačila široká červená ústa. A Maur už byl hotový.

„Teď to všechno musí ještě pár hodin schnout,“ vysvětlil jí nakonec Markus. „Pak umístíme prince na hotové dortíky.“

Žofii sevřelo hrdlo nečekané zklamání. Takže dnes nebude žádný nepovedený zákusek, který by mohla ochutnat.

Toni se na ni pozorně zadíval. „Copak to do tebe zase vjelo, Fifi?“ zeptal se. „Nelíbilo se ti u nás?“

„Ale ano, moc!“ pospíšila si Žofie s ujištěním. „Myslela jsem jen… doufala jsem…“ Koktala a hledala správná slova.

Později se už nedalo určit, jestli Toni vytušil, co ji dojalo, nebo to byla jen věc náhody, že odvedl její pozornost jinam. V každém případě dobromyslně poznamenal: „No, ty zákusky budou hotové až zítra. Dnes v noci zůstanou ještě v chladničce. Některým z nich se ale při skládání rozlomily piškotové vrstvy. Chceš je ochutnat?“

Žofie nadšeně přikývla. Se zavřenýma očima nechala na jazyku rozplynout první sousto. K jejímu překvapení mělo trochu nahořklou chuť.

Toni a Markus se usmívali, když zase otevřela oči. Bylo vidět, že je to ani trochu nepřekvapilo. „Musíš mít ráda kávu, aby sis vychutnala naše moka dorty s marcipánovým princem,“ prohodil Toni. „Nejspíš jsi na to ještě trochu moc mladá!“

„Nejsem moc mladá,“ odmítla vzdorovitě Žofie. „Chutná to opravdu skvěle a poprosila bych o další kousek.“

Markus pokrčil rameny a vyhověl její prosbě. „Až se to celé potáhne marcipánem, bude to mít i sladší chuť.“

„Už jsem ti přece řekla, že to chutná skvěle,“ trvala na svém podrážděně. Opravdu jí druhé sousto chutnalo víc, ať už si to namlouvala nebo si na novou chuť mezitím stačila zvyknout.

V tu chvíli se rozezněly zvony svatoštěpánské katedrály. „Panebože!“ Žofie si polekaně zakryla ústa rukou. „Už svolávají k nešporám. Tatínek si pro mě každou chvíli přijde, aby mě odvedl.“

Vzápětí se na schodech objevila Ida. „Pospěš si, dítě!“ pobídla ji. Zatímco si Žofie ještě rozvazovala zástěru, předjel kočár jejího otce.

„Tak co, užila sis hezké odpoledne, Fifi?“ zeptal se Nikolaus von Werdenfels, když spolu seděli ve voze.

Žofie se k němu přitulila a vychutnávala si jeho známou vůni kolínské vody a tabáku. „Ano, tati. Bylo to úžasné! Pomáhala jsem v pekárně a ochutnala moka dort s marcipánovým princem. Je to hořké, ale určitě si na tu chuť zvyknu, až vyrostu.“

„Ano, to si myslím také!“ Otec se usmál a vtiskl jí polibek na hlavu.

Byl to jeden z posledních šťastných dnů Žofiina dětství.

část první

Předehra

Kapitola 1

Praha

Podzim 1879

„Tak už pojď, holčičko! Neupejpej se tak!“

Ovíněný Richard von Löwenstein si stáhl pražskou šenkýřku na klín a pokusil se jí sáhnout do živůtku. Výsledkem byla mlaskavá facka.

Zatímco si Richard za smíchu svých důstojnických kolegů držel pálící tvář a kroutil hlavou sem a tam, aby se zbavil dunění v uchu, mladá žena se vyprostila z jeho sevření a odběhla. O něco později se u jejich stolu objevil hostinský.

„Pánové!“ Jeho uštěpačný výraz popíral úslužnou úklonu. „Prosím vás, abyste neobtěžovali mé barmanky. Tohle je počestný dům. Pokud si přejete využít jiné než moje služby, najdete nejbližší nevěstinec o dvě ulice dál.“

Chystal se sáhnout po prázdném džbánu na víno a hliněných pohárech, které se dívka snažila uklidit, když vtom Richard hmátl po nádobě. „Beztak je už skoro zavírací doba.“ Robustní muž se znovu uklonil. „Takže vás požádám o úhradu a děkuji vám za návštěvu.“

Tři důstojníci 36. císařského a královského pěšího pluku nevrle sáhli po peněženkách a hodili na stůl několik mincí.

„To je ale šprýmař! Vždyť je sotva po půlnoci.“

„Je to jen žid, Žorži!“ uklidňoval ho s úsměškem jeho kamarád. „A ty, Richie,“ obrátil se na Richarda, „jsi nejspíš vyjel po jedné z jeho dcer. Víš přece, že židé takové věci netrpí.“

Narážel tím na příběh, o kterém mluvilo celé město. Sám korunní princ Rudolf, velitel jejich pluku, se zamiloval do mladičké židovky, která jeho city také opětovala. Znepokojení rodiče dívky ji urychleně odvezli na venkov a provdali ji za svého souvěrce, starého hokynáře, aby nepřišla o nevinnost s korunním princem. Šuškalo se, že to dívka nepřenesla přes srdce a brzy zemřela na tyfus. V pluku se povídalo, že Rudolf je ze smrti své milované velmi nešťastný.

„No jo, tady ti není k ničemu ani to tvoje ,Lví srdce‘,“ ušklíbl se muž zvaný Žorž. „Lví srdce“ byla přezdívka Richarda von Löwenstein. Získal ji pro svou odvahu, často hraničící s bláznovstvím. Projevoval ji už od jejich kadetské doby na Tereziánské akademii, která se nacházela v městské čtvrti Wiener Neustadt a byla považována za nejlepší v celé císařské říši.

„Drž zobák, Žorži!“ Richard při odchodu pořád ještě potřásal hlavou kvůli dunění v uchu. „A ty taky, Ferdi!“ obořil se na noční ulici na svého druhého kamaráda, který na něho hleděl s uštěpačným úsměškem.

Ferdi poplácal Richarda po rameni. „Vzchop se, Richie! V naší první bitvě budeš muset snášet horší věci. Ten židův návrh má ale něco do sebe. Zastavme se ještě v bordelu madam Albertiny.“ Sáhl si do rozkroku a mnul si pod modrými kalhotami uniformy přirození. „Má tam fakt nejlepší děvky!“

„A všechny beznadějně nakažené, jak se říká!“ Richard naráz vystřízlivěl. „Leckdo tam už chytil kapavku nebo i něco horšího.“

„Nech toho!“ ohradil se Ferdi. „Budeme si prostě dávat bacha!“

Richarda už pálila na jazyku otázka, jak to chtějí udělat, ale z chlípných gest svých kamarádů viděl, že je od jejich rozhodnutí neodradí žádná námitka.

„Za pár hodin už musím být na cvičišti,“ namítl. Tento argument byl vlastně nesmyslný, protože Žorž a Ferdi, oba poručíci jako on, také museli nastoupit se svými rotami ve stejnou dobu, tedy v šest ráno.

„Vrátím se do kasáren!“ zdůraznil, aby předešel tuto námitku, a otočil se k odchodu. „Užijte si to a buďte opatrní!“ zavolal na oba přes rameno. Ti jen pokrčili rameny a ztěžka vykročili opačným směrem.

Richard se zhluboka nadechl a naposledy zavrtěl hlavou, protože mu stále šumělo v uchu. Nebyl zvyklý na odmítnutí, jakého se mu právě dostalo od dcery židovského hostinského. Se svou štíhlou, díky každodennímu drilu svalnatou postavou, s tmavě hnědými vlasy a očima byl považován za „šviháka“, v neposlední řadě i kvůli své úctyhodné výšce přes metr osmdesát. Malý knírek v kombinaci s bělavou jizvou na levé tváři, která byla následkem nezvládnutého šermířského cvičení na vojenské akademii, mu také dodával na odvaze a troufalosti.

„Vypadáš jako pirát!“ potvrdila mu už nejedna z jeho lásek.

Pomocí slušného vzhledu tak často dělal z nouze ctnost. Na rozdíl od svých důstojnických kamarádů, kteří všichni pocházeli z bohatých šlechtických nebo velkoburžoazních rodičovských domů, byl Richard odkázaný na skrovný žold poručíka obnášející sotva sto zlatých měsíčně. S tím si nemohl zrovna moc vyskakovat, protože z toho musel také udržovat svou výstroj, platit důstojnického sluhu a čas od času si dopřát pořádné jídlo, aby se vyhnul kasárenské šlichtě.

A to ani nemluvě o obvyklých pitkách, při kterých nechtěl zůstat pozadu, takže návštěvy heren a nevěstinců mu byly zapovězeny, protože měl hluboko do kapsy.

Zejména posledně jmenované podniky, domy rozkoše, Richard naštěstí nepotřeboval. Srdce prostých maloměstských dívek, jichž se zpravidla držel, k němu sama a ochotně přilétala. Proto mohl své potřeby devatenáctiletého mladíka i v tomto ohledu uspokojovat, aniž ho to stálo víc než malé kytice a několik krabiček cukrovinek.

Kromě toho zůstal zdravý a ušetřil si zdlouhavé a bolestivé léčby, které si vždy vyžadovaly pohlavní choroby. Přičemž „francouzská nemoc“, tedy syfilis, se nedala úplně vyléčit ani rtuťovými kúrami, při kterých pacientům často vypadávaly vlasy a zuby.

Richard si také dost zakládal na tom, že ještě žádnou z dívek nepřivedl do jiného stavu. Bylo to hlavně proto, že je obvykle po svedení rychle opustil. Na zničeném panenství, poškozené pověsti a zlomených srdcích bývalých milenek mu vůbec nezáleželo. Byl poručíkem Jeho Veličenstva, císaře Františka Josefa, a navíc ze starobylého šlechtického rodu! Žádná z těch mladých dívek, které se mu lehkomyslně oddaly, nemohla vážně očekávat, že ji povede k oltáři. Zvlášť když si dával pozor, aby nic takového nesliboval, na což byl dokonce hrdý.

„Holku dostanu i bez takových prolhaných lichotek a slibů!“ opakoval s oblibou, když se svým nesmírně závistivým kamarádům chlubil, jak snadno dobývá ženská srdce.

Nyní se Richard vydal na cestu do kasáren. Ta ho nejprve zavedla kousek dál k Hradčanům, hradu bývalých českých králů, kde sídlil i korunní princ se svým doprovodem.

Richard ho dosud znal jen zběžně. Od té doby, co ho před půl rokem převeleli do Prahy, s ním hovořil jen krátce a bezvýznamně na několika recepcích pro důstojníky svého pluku, které čas od času sympatický a laskavý korunní princ pořádal. Na letních manévrech ho jako velitele viděl jen zpovzdálí. To bylo zatím vše, co dokázal. Nedostával totiž pozvánky do užšího kruhu, kam Rudolf každý týden zval některé své důstojníky.

Přesto von Löwensteinové patřili ke starobylé, a proto uznávané šlechtě císařské a královské monarchie. Rodina však byla po celé generace chudá, a proto hrála ve vídeňském společenském životě jen podřadnou roli.

Když Richard odhodlaně vykročil, aby si před zítřejším náročným dnem dopřál ještě alespoň pár hodin spánku, náhle uslyšel sténání. Překvapeně se zastavil a poslouchal. Zvuk skutečně zněl jako potlačované vzlykání. Teď už rozuměl i několika útržkům slov.

„Ubohá Rebeka… přináším všem lidem jen neštěstí… nejsem hoden lásky… už moje matka to cítila… a hlavně moje sestra Marie Valerie…“

Richard ohromeně procedil vzduch skrz zuby. Marie Valerie byla nejmladší dcera císařského páru. Takže pokud tam někdo naříkal nad svým údělem, používal přitom její jméno a nazýval princeznu svou sestrou, mohl to být opravdu…?

Nářek zesílil. Richard opatrně nahlédl za roh ulice, odkud bědování pocházelo. Vzápětí se znovu přitiskl do domovního výklenku. I přes svou předtuchu měl dojem, že zpočátku nevěří vlastním očím ani uším.

Tamhle opravdu přichází korunní princ, uvědomil si, když Rudolf vstoupil do kuželu světla pouliční lucerny. Takže zvěsti, které jsem dosud považoval za plané tlachání, jsou podle všeho pravdivé. Následník trůnu se potuluje sám nočními ulicemi Prahy, aby navštívil hrob židovské dívky a oplakával její smrt. To je až k nevíře!

Richard se stáhl ještě hlouběji do stínu domu. Radši ani nemyslet na to, že by mě objevil a poznal! Pravděpodobně by mě už zítra převeleli do Ruténie nebo jiné co nejodlehlejší části říše.

Korunní princ Rudolf se kolem něho opravdu potácel, aniž si ho všiml. Richard si s úlevou oddechl a chystal se vydat opačným směrem, ačkoli v takovém případě by musel počítat se zacházkou, když si všiml dvou postav, které následovaly korunního prince. Vypadalo to, jako by se za ním plížily. Obě měly obličeje až přes nos zakryté černými šátky.

Jeden z mužů už tasil dýku, která se zablýskla ve světle měsíce. Chtějí ho oloupit! Richard bez rozmýšlení prudkým škubnutím vytáhl šavli z pochvy. Muže nedělilo od Rudolfa víc než deset metrů.

„Pozor, Výsosti!“ zakřičel a okamžitě se vrhl k lupičům. To se už rozběhl i Rudolf, který držel v ruce pistoli a mířil na útočníky, kteří se zarazili uprostřed pohybu. S ohledem na své objevení a Richardovy a Rudolfovy zbraně, které byly mnohem lepší než jejich vlastní, vzali nohy na ramena, než se k nim Richard stačil přiblížit.

Spontánně se postavil do cesty Rudolfovi, který mířil pistolí na záda prchajících zlotřilců.

„Nechte je běžet, Výsosti!“ zasípal bez dechu. „Určitě nechcete v tuhle noční hodinu vyvolat rozruch!“

Rudolf zahanbeně sklonil zbraň a pozorně si v matném měsíčním svitu prohlížel Richarda. „S kým mám tu čest?“ Nyní jeho hlas už nezněl plačtivě, ale klidně a vyrovnaně.

Richard srazil podpatky a zasalutoval. „Richard von Löwenstein, Vaše Výsosti. Poručík 10. roty 36. pěšího pluku.“

„Zdá se, že jsem vaším dlužníkem, poručíku von Löwenstein.“ Rudolf se otočil k odchodu. „Buďte tak laskav a doprovoďte mě domů. A zítra v sedm hodin se ohlaste u mého pobočníka.“

Praha

Listopad 1881, asi o dva roky později

„Mám dojem, že manželský stav toho na tvém způsobu života moc nezměnil.“

Ačkoli Richard věděl, že tato poznámka je odvážná i přes jeho přátelství s Rudolfem, které začalo hned následující den po noční epizodě v Praze, tentokrát si ji nedokázal odpustit. Čekal na korunního prince více než hodinu, kterou Rudolf zjevně strávil sladkým záletnictvím, místo aby dodržel termín jejich schůzky.

„Nebuď na mě tak přísný!“ Rudolf chlácholivě zvedl ruku. Druhou si přejel po stále se prodlužujících zrzavých kotletách, které si nechával srůst pod bradou. Richardovi se tento nový styl vousů nelíbil a stále nosil jen nakrátko zastřižený tmavý knír.

Korunní princ si zhluboka povzdechl. „Koneckonců ty nejsi ženatý se sedmnáctiletou dívkou, která by sotva našla manžela, kdyby nebyla dcerou belgického krále.“

„Ty si aspoň můžeš vybrat manželku podle svého vkusu,“ dodal ještě Rudolf.

„No,“ Richardovi se kolem úst objevil náznak hořkého ušklíbnutí, „to se teprve uvidí. Zatím si ze svého platu ani nemohu dovolit svatbu.“ I on nyní zvedl ruku, ovšem v odmítavém gestu. „Navzdory dvěma povýšením, za která ti vděčím, a tvým štědrým příspěvkům, které mi stále posíláš. Těžko bych se jich totiž mohl dovolávat, kdybych se ucházel o ruku nějaké dívky.“

„Čas je nejlepším rádcem!“ odmítl Rudolf Richardův argument. „Rozhodně tě žádný státní zájem nenutí k tomu, aby ses oženil se ženou, na které žádný muž nic nevidí.“

„Myslel jsem, že Stefanii Belgickou sis vybral sám,“ namítl Richard. „Zpočátku ses nad ní dokonce rozplýval.“

Rudolf odmítavě mávl rukou. „Taky jsem doufal, že se mi jako partnerka alespoň intelektuálně vyrovná, když už to není krasavice. Místo toho se z ní vyklubala opravdová husička.“

Richard se kousl do rtů, když přemýšlel nad odpovědí. Dosud se vyhýbal choulostivému tématu Rudolfova hledání nevěsty na jaře 1880, následného zasnoubení v Bruselu a svatby v květnu téhož roku ve vídeňském augustiniánském kostele. Nechtěl Rudolfa uvést do rozpaků.

Vzhledem k jejich vztahu, který trval už více než dva roky, a své blízkosti ke korunnímu princi, který ho jen několik měsíců po zmařené loupeži v Praze povolal do svého štábu, věděl samozřejmě o milostném životě následníka trůnu víc, než by si sám přál.

K tomu patřila i skutečnost, že se Rudolf přes počáteční hlubokou bolest z úmrtí židovské dívky Rebeky poměrně rychle utěšil jinde. Korunní princ si s sebou do Bruselu dokonce vzal jednu z jejích četných následnic, když se ucházel o Stefaniinu ruku.

Ale co jiného se dalo čekat od člověka, který se už jako mladík dostal do rukou hraběte Bombellese, pomyslel si Richard už poněkolikáté. Hrabě Karel Bombelles, který vedl Rudolfův dvůr jako nejvyšší hofmistr, byl považován za bonvivána a rozhodně nebyl následníkovi trůnu přidělen náhodou, když byl Rudolf dost starý na to, aby si mohl nárokovat vlastní domácnost.

Zlomyslné jazyky dokonce tvrdily, že císař František Josef osobně vybral Bombellese, aby milostnými avantýrami odvedl pozornost svého syna, který byl pro něj kvůli svým sklonům příliš duchovně založený, od všeho, co souviselo s jeho vášní pro ornitologii nebo politickou budoucností habsburské říše. Zejména na tyto záležitosti měl Rudolf své vlastní, liberální názory, které byly v příkrém rozporu s názory jeho ultrakonzervativního otce.

A Bombelles odvedl opravdu dobrou práci, zahloubal se Richard, který stále nevěděl, co odpovědět.

Ještě před svatbou nikdy nepovažoval Rudolfovu současnou manželku Stefanii za mimořádně ošklivou. Během svatebního obřadu, který Richard mohl kvůli svému nízkému postavení mezi vysokou šlechtou sledovat jen zpovzdálí, si na ni ještě nestačil udělat vlastní názor. Ale i na dálku mu nevěsta připadala poněkud neohrabaná a také neobratná.

Brzy se začalo proslýchat, že není na vídeňském dvoře příliš oblíbená. Zejména Rudolfova matka Sisi údajně svou snachu neměla ráda, a dokonce ji označila za „slona v porcelánu bažícího po reprezentaci“.

Rudolf konečně sám přerušil trapné ticho a znovu si povzdechl. „Stefanie byla jednooká mezi slepými.“ Pronikavě se na Richarda zadíval svýma nyní světlehnědýma očima. Richarda vždy fascinovalo, jak se Rudolfova barva zorniček přizpůsobuje jeho duševnímu rozpoložení a dokáže se měnit od jasně hnědé až po nazelenalou.

„Dobře víš, jak málo alternativ jsem měl. Musela to být královská dcera katolického vyznání. V Madridu a Lisabonu byl výběr ještě horší. A protože Louisa už byla zadaná,“ to byla Stefaniina starší sestra, která se provdala za Rudolfova loveckého druha, prince Filipa Sasko-Koburského, „vzal jsem si prostě Stefanii. Co jiného mi zbývalo? Koneckonců jsem měl výhodu dlouhých zásnub, a tak jsem se ještě mohl vydat na cestu do Orientu.“

Od února do ledna 1881 Rudolf deset týdnů cestoval tak exotickými zeměmi jako Egypt a Palestina.

Richard dál hledal taktní odpověď. Samozřejmě si také uvědomoval, že k zásnubám 7. března 1880 došlo v době, kdy nevěsta, která byla v tomto ohledu nedostatečně vyvinutá, ještě nemohla otěhotnět. Císařský dvůr musel čekat celých čtrnáct měsíců, než se svatba konečně uskutečnila. A přestože Rudolfova matka trvala na tom, že se svatba odloží, než Stefanie konečně dostane měsíčky, proslýchalo se, že o svatební noci v květnu 1881 toho ještě nedosáhla.

Naopak nic zvláštního nebylo na tom, že se snoubenci při svatbě skoro neznali. Ostatně Rudolf se během zásnub nijak nesnažil vyhledávat kontakty se Stefanií, ale pokračoval místo toho ve svém rozmařilém staromládeneckém životě.

To byl citlivý bod v Richardově vztahu s Rudolfem. Jakkoli ho rád doprovázel na lovy, kterým se korunní princ vášnivě oddával, a jakkoli si užíval dlouhé rozhovory nad sklenkou dobrého vína a Rudolfovými oblíbenými tureckými cigaretami, nelíbilo se mu doprovázet ho při jeho pravidelných návštěvách nevěstince. Stále se obával, že se nakazí pohlavní chorobou, která mezitím podle očekávání postihla i jeho staré přátele poručíky Žorže a Ferdiho. Ferdi byl dokonce dočasně prohlášen za neschopného služby.

Nakonec Richard udělal z nouze ctnost. Protože Rudolf platil všechny výdaje spojené s jejich společnými aktivitami, včetně návštěv nevěstince, Richard přidal pár zlatých, aby zavázal své souložnice mlčet o tom, že jejich služeb využívá nanejvýš manuálně nebo orálně, většinou však vůbec.

„Takže jsi ještě nenašel své štěstí,“ poznamenal krotce a sám si uvědomil, jak hloupě jeho poznámka zní.

Rudolf pokrčil rameny. „A ty bys dokázal být se Stefanií šťastný?“

Pokud chtěl být Richard upřímný, musel to popřít. Stále si ještě nedokázal udělat názor na princeznin intelekt, ale na její vzhled už ano. Svůj žal nad odmítnutím vídeňského dvora a Rudolfovým citovým chladem zřejmě tišila hojným jídlem. To bylo v příkrém rozporu s její tchyní Sisi, která byla kvůli výstřednímu životnímu stylu také stále neoblíbenější, ale když se urazila, málem zemřela hlady.

Každopádně Stefanie od svatby výrazně přibrala na váze. Richard se s ní poprvé osobně setkal teprve před několika týdny na večerním banketu, který Rudolf uspořádal na Hradčanech. Její vlasy, obočí a řasy byly skutečně tak řídké a bezbarvé, jak se to Richard už předtím doslechl, víčka měla zarudlá a účes nepromyšleně vyčesaný, takže princeznin obličej vypadal ještě vejčitější, než už beztak byl kvůli ustupující linii vlasů.

Po večeři ji však Richard litoval, protože Rudolf se až příliš očividně zapletl s jednou z jejích dvorních dam a své ženě nevěnoval příliš pozornosti. Když se ale sám pokusil s korunní princeznou navázat rozhovor, na vlastní kůži poznal ošklivou vlastnost, kterou jí všichni připisovali. Stefanie na jeho zdvořilostní otázky odpovídala úsečně a bezvýznamně, uštěpačným hlasem, a využila první příležitosti, aby se této konverzace, která pro ni byla zjevně nezajímavá kvůli Richardově bezvýznamnosti, zbavila.

Měl tedy dost důvodů odpovědět na Rudolfovu otázku upřímným odmítnutím, ale rozhodl se pro diplomatičtější variantu, aby mohl pokračovat v rozhovoru.

„Tak co jsi zažil ve Vídni?“ odbočil k méně choulostivému tématu.

Rudolfův obličej se rozzářil a hned se zdál mnohem přitažlivější. Teprve když se princovy hnědé oči zaleskly tak, jak si toho nyní Richard všiml, pochopil, proč je právě Rudolf nejobdivovanějším mužem mladých žen a dívek v celé říši. Jeho manželství na tom nic nezměnilo.

„Seznámil jsem se s naprosto fascinujícím mužem, který mi může být velmi užitečný.“ Rudolf se tajnůstkářsky zajíkl.

„Kdopak to je?“ prokázal mu Richard očekávanou laskavost a netrpělivě na něm vyzvídal.

„Jmenuje se Moritz Szeps.“

„Ten židovský vydavatel deníku Neues Wiener Tagblatt?“ zeptal se nevěřícně Richard.

„Ty toho muže znáš?“ podivil se Rudolf.

„Osobně ne,“ odmítl Richard. „Jeho noviny ale v posledních letech vyvolaly značný rozruch. Obecně se považují za jeden z posledních liberálních deníků ve Vídni.“

Rudolf přikývl. „Přesně tak. Jeho náklad je několik desítek tisíc výtisků.“

„A ty v něm chceš publikovat své anonymní články?“ Richard znal Rudolfovu vášeň pro psaní. Kromě vědeckých prací, zejména o svém koníčku, ornitologii, psal korunní princ už několik let také články s kritickým politickým obsahem. Poté co své první publikované spisy ještě vydal pod vlastním jménem, se stal terčem ostré kritiky svého prastrýce, mocného arcivévody Albrechta. Jako generální inspektor armády byl Albrecht nejmocnějším mužem v armádě a Rudolfovým nadřízeným. Rudolfův otec, císař František Josef, proto podle očekávání kritizoval novinářské pokusy svého jediného syna, které považoval za nehodné následníka trůnu.

Rozdíly mezi otcem a synem se prohloubily poté, co konzervativní hrabě Eduard von Taaffe, císařův přítel z dětství, před dvěma lety nahradil svého liberálního předchůdce ve funkci ministerského předsedy. Rudolfovy obavy, že by Taaffeova federalistická politika mohla poškodit národní jednotu habsburské říše, jeho otec nejenže nevyslyšel, ale dokonce je odmítl jako plané pomluvy.

Protože se Rudolf nikdy netajil tím, že Taaffeovu politickou linii odmítá, byl od té doby nejenom nepřetržitě špehován jeho tajnými agenty, ale také systematicky odříznut od politicky důležitých informací. „Nevím vůbec nic o tom, co se děje,“ stěžoval si neustále Rudolf Richardovi. Nyní korunní princ opět nadšeně přikývl. „S Moritzem Szepsem jsme politicky zcela zajedno. V jeho novinách mohu nejen bez sebemenšího obtěžování napsat, co si myslím, ale také se od něj konečně dozvím, co se v Říši děje. Szeps má vynikající kontakty doma i v zahraničí.“

Richard z toho nebyl tak nadšený. „Přeju ti tuto šanci z celého srdce,“ ujistil ho sice, vzápětí však dodal: „Zní to ale tak, že už v Praze dlouho nepobudeš.“

Rudolf se skutečně postaral o to, aby se Richard stal jedním z jeho štábních důstojníků. V této souvislosti mu již pomohl ke dvěma povýšením v rychlém sledu, nejprve na nadporučíka a před několika měsíci na kapitána.

„Když odjedu z Prahy, pojedeš prostě se mnou,“ uklidňoval ho nyní Rudolf, který vycítil přítelovy obavy.

„A jestli se opravdu chceš přidat k dragounům, seženu ti místo u 2. dragounského pluku ve Wiener Neustadtu,“ vyložil si správně Richardovo váhání. „Pak se můžeme setkávat v podstatě neomezeně.“

Richard se mu hned na začátku jejich přátelství přiznal, že je zklamaný, protože mu kvůli jeho omezeným prostředkům nebylo umožněno – jako všem jeho předkům – sloužit u kavalerie.

Teď se spokojeně usmál. „Budu o tom přemýšlet, Rudolfe, a zatím ti moc děkuji. Naštěstí dnes nemusím o ničem rozhodovat. Ještě je čas.“

Kapitola 2

Palác Werdenfelsových ve Vídni

8. prosince 1881, kolem 18.45 hodin

„A líbila se ti dnešní návštěva paláce Vetserových, milá maminko?“

Henrietta von Freiberg, dříve baronka von Werdenfels, už otevírala ústa, aby své dceři Žofii odpověděla, když jí v tom neomaleným mávnutím ruky zabránil její manžel Arthur von Freiberg.

Přísně upřel na nevlastní dceru tmavé, téměř černé oči. „Kdo ti dovolil mluvit, Sofie?“

Žofie sklopila oči k talíři s polévkou. Seděla s rodinou u večeře. Chyběl jen Nikolaus, její starší bratr. Dnes večer mu bylo dovoleno navštívit operní představení ve vídeňském Ringtheatru.

„Promiňte…,“ zašeptala a po malé pauze dodala ještě „otče“.

Arthurovi von Freiberg to však neuniklo. Zamračil se a obrátil se na Žofiinu matku Henriettu.

„Tady to zase vidíte, má drahá choti. Vůbec jste svou dceru nenaučila dobrým mravům.“

„Ale Fifi chtěla jen…“ Henrietta pod manželovým nelítostně pichlavým pohledem zmlkla. Dopustila se totiž dalšího faux pas. Její jemně řezaná tvář zrudla.

„A také jsem mnohokrát žádal, aby se u nás doma přestaly používat ty směšné přezdívky. Můžete si to zapamatovat?“

Henrietta zastrašeně přikývla, zatímco Žofie si v bezmocném hněvu, který se však neodvážila dát najevo, míchala polévku. Vydatný hovězí vývar s fritátovými nudlemi, což byly proužky nakrájené z tenkých placek, patřil k jejím oblíbeným polévkám. Teď ji však náhle přešla chuť k jídlu.

Instinktivně se podívala na prázdnou židli svého bratra Nikolause, zvaného Niki. Chybělo jí jeho spiklenecké mrknutí, kterým často zesměšňoval nesnesitelnou atmosféru při jejich společných hostinách.

Ach, kéž by náš otec ještě žil, povzdechla si v duchu, jak to dělávala často od té doby, co po matčině druhém sňatku začal být domácí život stále napjatější.

Matka byla za života Žofiina otce Nikolause von Werdenfels veselá a zábavná žena. Nikolaus, mladší syn českého průmyslníka, kterého poznala na jednom z mnoha vídeňských karnevalových plesů, byl její velkou láskou. Jeho rodina se stala velmi bohatou již před třemi generacemi díky továrně na výrobu skla, kterou provozovala, a císař František Josef ji povýšil do šlechtického stavu. Nikolausovu otci Matthiasovi propůjčil dědičný titul svobodného pána.

Vzhledem k tomu, že se rodina kdysi přistěhovala do Čech z Horního Bavorska, se stalo čistě náhodou, ale velmi příhodně, že se z rodového jména Werdenfels stal šlechtický titul „von Werdenfels“. Tak se jmenovala zřícenina hradu ze staré vlasti poblíž veletržního města Garmisch, odkud pocházeli Žofiini předkové z otcovy strany.

Po Matthiasově smrti před deseti lety přešel titul svobodného pána společně s velkým majetkem na jeho dva syny. Je pravda, že větší část dědictví získal Nikolausův starší bratr Matthias mladší. Žofiin dědeček však nechtěl, aby byl jeho mladší syn závislý na dobré vůli staršího bratra, jak bylo zvykem mezi vyšší šlechtou. Tam často pouze nejstarší syn jako takzvaný majorátní pán dědil veškerý majetek rodiny a mohl s ním neomezeně nakládat.

Tento dobrý úmysl však měl po brzké smrti Žofiina otce Nikolause fatální následky. Bylo mu pouhých pětatřicet let a zemřel, když se snažil zastavit splašené koně. Přitom zakopl a spadl pod kola kočáru. Do té doby vedl vídeňskou pobočku české sklárny a se svým bratrem si skvěle rozuměl.

Žofie nikdy nezapomene na ten strašný den, kdy bylo otcovo rozdrcené tělo přivezeno do paláce Werdenfelsových ve vídeňské Marokkanergasse ve třetím okrese. Jako zázrakem zůstala jeho krásná mužská tvář neporušená, takže ho jeho žena a děti mohly alespoň na rozloučenou ještě jednou políbit na chladné rty. Nyní byl pohřbený v mramorové hrobce na centrálním vídeňském hřbitově.

Ačkoli byl Nikolaus von Werdenfels optimistický muž, který byl vždy připravený vtipkovat, a proto ho ostatní mohli snadno považovat za povrchního, při čtení jeho závěti se ukázalo, že na rozdíl od mnoha svých mnohem starších vrstevníků se o svou rodinu vzorně postaral. Manželka a děti zdědily celý jeho majetek. Henrietta obdržela palác se všemi interiéry a peněžní majetek, z něhož jí po odečtení velmi slušného věna pro dcery Žofii a Emilii a přiměřené výbavy pro nejstaršího syna Nikiho, který už jako dítě toužil po vojenské kariéře, ještě dost zbylo.

Žofiin otec jmenoval správcem svého staršího bratra Matthiase, ale pouze do doby, než se Henrietta případně znovu provdá. Pravděpodobně to nečekal o nic víc než svou předčasnou smrt.

Arthur von Freiberg zastával přesně stejnou linii. Před Nikolausovou smrtí se s Werdenfelsovými narychlo seznámil prostřednictvím manžela Henriettiny dobré přítelkyně, baronky Heleny Vetserové. Bydlela nedaleko, v Salesianergasse, a byla pro Henriettu po strašlivé ráně osudu opravdovou oporou.

Stejně jako její manžel Albin Vetsera, kterého císař rovněž povýšil do baronského stavu, byl i Arthur von Freiberg členem diplomatických služeb ministerstva zahraničí. V této funkci několikrát pracoval pro barona Vetseru, staršího o deset let, v jeho různých zahraničních kancelářích.

Po Nikolausově smrti několikrát oficiálně navštívil smutkem zdrcenou vdovu ve společnosti Heleny Vetserové. A tak se stalo, co se stát muselo: po uplynutí roku smutku a truchlení Henrietta podlehla kouzlu pohledného muže a proti vůli svých starších dětí Nikiho a Žofie přijala jeho nabídku k sňatku.

Nikolausův bratr Matthias byl také zděšen. Zda to bylo způsobeno tím, že se Henrietta tak rychle po smrti svého manžela utěšovala novým sňatkem, nebo tím, že velká část českého majetku nyní přešla do cizích rukou, zůstává otázkou.

Matthias každopádně nemohl zabránit sňatku své švagrové, která po smrti manžela ztratila téměř veškerou chuť k životu a v osobě Arthura von Freiberg doufala spíše v útěchu a podporu než v novou lásku. V důsledku toho se rozešel s celou rodinou svého zesnulého bratra a nezúčastnil se svatební oslavy koncem léta předchozího roku.

A strýc Matthias měl pravdu, pomyslela si Žofie zachmuřeně, zatímco dál míchala chladnoucí polévku, aniž by přiložila lžíci k ústům. Ten muž dělá mamá a nás všechny jen nešťastnými.

„Jestli nemáš chuť k jídlu, můžeš se rovnou vrátit do svého pokoje,” přerušil Žofiiny temné myšlenky opět hlas Arthura von Freiberg.

Polekaně sebou škubla a čelila otčímovu nesouhlasnému a matčinu prosebnému pohledu. Její teprve šestiletá sestra Milli se ještě nesměla účastnit společného stolování. Jelikož byl Niki v divadle, musela by Henrietta večeřet s Freibergem sama, kdyby se Žofie nyní vzdálila. I když už necítila hlad, sebrala veškeré odhodlání, aby se vzpamatovala.

„Ne, ne, otče,“ zašeptala, „promiňte! Dneska prostě nemám chuť na fritátovou polévku.“

„To je velmi zvláštní!“ Von Freiberg sáhl po zvonku. „Jindy se jí nemůžeš nabažit.“

„Podávejte další chod!“ poručil sluhovi, který spěšně otevřel dveře do jídelny, před níž čekal.

Muž se hluboce uklonil. „K službám, milostivý pane.“

Ringtheater ve Vídni

8. prosince 1881, kolem 18.45 hodin, ve stejnou dobu

„To je moc dobře, že jsi mohl jít s námi, Laszi!“ rozzářil se Nikolaus von Werdenfels při pohledu na svého souseda Ladislause von Vetser.

Ten mu opětoval vřelý úsměv. „Ano, Niki!“ potvrdil. „Nejdřív jsem se cítil dost špatně, že jsem v průběžných zkouškách skončil až šestý, a propásl tak tuto příležitost.“

Vtom Nikolaus zachytil nesouhlasný pohled Lasziho souseda po pravici. „Měli byste se stydět, že se radujete z neštěstí našeho nebohého kamaráda!“

„To je v pořádku, Hannesi,“ uklidňoval ho Niki. „Nikdo samozřejmě Wastlovi nepřál, aby dnes spadl z koně a zlomil si ruku. Ale takhle do Opery přijít nemohl. A já to Laszimu přeju. Vždyť zaostal jen o půl bodu!“

„Pšt!“ zasyčel jejich společník Rudolf Friess, syn majitele vojenské školy majora Friesse, kde Niki i Laszi absolvovali předvojenský výcvik. Doprovázel pět svěřenců svého institutu jako dohled.

Jako cenu pro pět nejlepších absolventů průběžné zkoušky nabídl major Friess vstupenky na dnešní operu Hoffmannovy povídky od Jacquese Offenbacha. Vysoce oceňovaná premiéra tohoto díla se konala teprve včera.

Zdálo se, že divadlo je zaplněné do posledního místa. Představení bylo vyprodané už několik týdnů. Nyní však bylo známo, že Offenbachovo dílo získalo i přízeň kritického vídeňského publika, a tak byla cena i jejich dnešní přítomnost o to cennější. A Nikiho obzvlášť potěšilo, že se k nim navzdory všem očekáváním připojil i Laszi, jeho nejlepší přítel a velký milovník hudby. Chvíli si dokonce pohrával s myšlenkou, že by Laszimu přenechal vlastní vstupenku, kterou obdržel jako třetí nejlepší v ročníku, dokud se nehoda jejich spolužáka Wastla nepostarala o jiné řešení.

A jejich místa byla opravdu velmi dobrá. Major Friess na nich nešetřil a rezervoval jim místo ve třetí řadě. Nebyla to sice místa v lóžích, ta byla vyhrazena šlechtě a bohaté buržoazii. Niki a jeho kamarádi však měli skvělý výhled na jeviště, a když natáhli krk, viděli dokonce i do orchestřiště.

„Za chvíli to začne,“ zašeptal Laszi vzrušeně. „Chybí už jen smyčcové nástroje.“

Vtom se za dosud spuštěnou oponou ozval hlasitý třesk.

Palác Werdenfelsových ve Vídni

8. prosince 1881, kolem 19.00 hodin

„Podala bys mi sůl, drahá Fifi?“

Sotva to Henrietta von Werdenfels vyslovila, zakryla si ústa rukou. Samozřejmě příliš pozdě. Její manžel se na ni vyčítavě podíval.

„Copak jsem vám neřekl, drahá Henrietto…“

K jeho údivu ho však obvykle tichá a plachá manželka přerušila: „Ano, jistě. To je v pořádku! Každý má nějakou přezdívku, jak velmi dobře víš. Mimochodem, ta moje je Jetta. Říkali jsme Žofii Fifi už od jejích dvou let. Přišla s tím ona sama, když se učila mluvit.“

Na manželově vysokém čele se vytvořila hluboká vráska. Tmavé oči mu nebezpečně zajiskřily a propůjčily pravidelným rysům jeho obličeje něco ďábelského.

„Tohle bych si opravdu vyprosil, drahá Henrietto.“ Jeho hlas zůstal klidný, ale přesto měl výhrůžný podtón. „Zapomínáte se. Ve svém domě,“ zdůrazňoval jednotlivá slova, „vyžaduji, aby se dodržovala forma, zejména při jídle. Tak ji laskavě dodržujte!“

Matčin krátký okamžik vzdoru skončil stejně rychle, jako se objevil. „Omlouvám se za svůj poklesek Arthure,“ odpověděla pokorně poníženým tónem. „Už se to nestane.“ S jejími slovy zhasla i malá jiskřička naděje, která se v Žofii před chvílí zažehla.

„V to opravdu doufám, má drahá.“

Henrietta se šťourala v talíři a vložila si do úst malé sousto. Žofie věděla, že její matka při tomto jídle opět téměř nic nesní.

Nenávistí k otčímovi zaťala zuby a odložila vlastní příbor. Ani to Arthuru von Freiberg neuniklo. „Zase jsi ztratila chuť k jídlu, Sofie? Pokud ti pečená kachna nechutná, můžeš odejít.“

Žofie krátce zvažovala, zda by neměla otčíma alespoň upozornit, že její křestní jméno je „Žofie“ po císařově zesnulé matce. I když by se nejraději stáhla do svého pokoje a znovu bezuzdně vzlykala do peřin, zoufalý výraz v matčiných očích jí v tom zabránil.

Co to jenom tenhle ďábel v lidské podobě dělá z mé milované mamá? projelo jí hlavou. Přesto se pokusila zachovat lhostejný výraz a nabodla si na vidličku další kousek kachních prsíček. Stejně jako matka sedící naproti ní téměř nekonečně dlouho žvýkala křehké maso, protože měla krk jako sešněrovaný, a pokradmu ji sledovala.

Pod Henriettinýma světlemodrýma očima, které ležely hluboko v důlcích a zdály se být téměř bezbarvé, byly vidět tmavé kruhy. Její světlé vlasy, které po ní zdědily obě dcery, vypadaly matně a prořídle. Z vysoko vyčesaného sepnutého účesu se už uvolnily jednotlivé prameny. Dříve měla svěží pleť. Po Milliině narození měla dokonce sklon být trochu baculatá. Teď byla štíhlá jako proutek, téměř hubená, a zpravidla nezdravě bledá.

„Opravdu ti ta kachna chutná, Sofie?“ Otčím z ní nespouštěl oči.

„Ano, je vynikající,“ odpověděla zdrženlivě.

Jak bylo za života jejich biologického otce při jídle veselo! Bylo nemyslitelné, aby děti rodičům, nebo dokonce sobě navzájem vykaly. Říkalo se, že i členové císařovy rodiny si tykali, když byli mezi sebou.

Rodiče a děti se samozřejmě oslovovali přezdívkami. Mělo to zvláštní důvod: ve šlechtických kruzích bylo běžné používat přezdívky, které často působily na první pohled směšně. Žofiin otec se jmenoval Colly, matka Jetta, děti Niki, Fifi a Milli. Každý s tak krátkým jménem k nim patřil.

A právě to je důvod, proč ji tenhle člověk, kterému teď musí říkat „otče“, nemůže strpět. On totiž nemá přezdívku, protože k nim doopravdy nepatří. Žofie se v duchu škodolibě usmála.

Rytíř Arthur von Freiberg ve skutečnosti patřil jen k nejnižší třídě takzvané úřední šlechty. Téměř každého diplomata, který sloužil císařství v zahraničí, a přitom na sebe nijak pohoršlivě neupozornil, František Josef dříve či později povýšil do šlechtického stavu. To byl také případ Arthura von Freiberg před pěti lety.

Ve vyšších společenských kruzích Vídně však takový titul nic neznamenal. Zda byl někdo opominut, nebo ne, záleželo na zcela jiných faktorech. Velký majetek nebo alespoň mimořádné úspěchy, jako například u vědců ve šlechtickém stavu, byly minimem, které vídeňská společnost, jež byla vůči povýšeným zbohatlíkům extrémně uzavřená, vyžadovala, aby k někomu alespoň přičichla se svou typickou směsicí zvědavosti a rezervovanosti.

Arthur von Freiberg, bezvýznamný diplomat bez vlastního majetku, touto zkouškou od počátku neprošel. Teď už bylo nepochybné, že Henrietta von Werdenfels si svým druhým sňatkem společensky pohoršila. Kromě Vetserových, kteří jí byli věrní jako vždy, ji téměř nikdo nezval.

Jour fixe, pravidelná společenská setkání v podobě návštěvních dnů každý druhý čtvrtek odpoledne v měsíci, která Henrietta zavedla na žádost svého manžela Arthura, se nesetkala s téměř žádným ohlasem. V jejím salonu se neobjevil skoro žádný návštěvník a těch pár, kteří se přece jen dostavili, se příště už nevrátili. K Arthurově nelibosti se Henrietta už několik měsíců ve zmíněné čtvrtky vymlouvala na bolesti hlavy a téměř neopouštěla palác v Marokkanergasse.

O to více Arthur von Freiberg ve vlastních čtyřech stěnách trval na tom, co považoval za „dvorskou etiketu“. Soužití s ním bylo den ode dne těžší, avšak to, zda byl nevhodným manželem a žalostným otčímem, nikoho podle zákonů císařské a královské monarchie nezajímalo. Stejně jako všude jinde v říši mu sňatek dával neomezenou moc nad jměním své ženy, které bezohledně a nemilosrdně vysával.

Jednou z jeho posledních šikan bylo to, že Žofii zakázal navštěvovat kavárnu jejího kmotra Stefana. Od matčina nového sňatku se při každé vhodné příležitosti uchylovala do tohoto známého a útulného prostředí. Zvlášť když ji strýc Stefan, který dobře věděl o jejích domácích problémech, pokaždé velmi rozmazloval.

To, zda Arthur von Freiberg Žofii tyto bezstarostné hodiny záviděl, nebo si skutečně myslel, že „tento styk s obyčejnými lidmi“, zejména s majitelem „veřejné krčmy“, jak se pohrdavě vyjádřil, poškozuje její pověst, Žofie nevěděla, a bylo jí to srdečně jedno.

Naštěstí pro ni se její matka Henrietta uchýlila k jediné zbrani, kterou měly bezprávné manželky její generace k dispozici. Kdykoli věděla, že Arthur kvůli službě zůstane celý den v kanceláři na ministerstvu zahraničí, dovolila Žofii, aby po skončení dopoledního vyučování navštívila svého kmotra v kavárně. Jestlipak už strýček Stefan vyřešil problém s hořkým mandlovým olejem, přemítala, a snažila se tak přijít na jiné myšlenky, zatímco krájela poslední kousek pečené kachny. Přemýšlet o tom déle jí ale nebylo dopřáno.

Po krátkém zaklepání se náhle prudce otevřely dveře do jídelny. Všichni zmateně vzhlédli. Ve dveřích však nestál sluha, který podával jednotlivé chody, ale baronka Helena Vetserová. K Žofiinu překvapení lapala po dechu a neměla na sobě klobouk ani plášť.

„Omlouvám se, že jsem se objevila bez ohlášení,“ zasípala, „ale sluha, který měl dnes volno, se vrátil dřív a právě mi oznámil, že v Ringtheatru došlo k neštěstí. Mluví se o ničivém požáru!“

Henrietta zasténala a chytila se za krk. „Proboha, chlapci…“

„Přesně tak, Jetto! Jsou tam naši synové! Prosím, Arthure,“ obrátila se Helena na Nikiho nevlastního otce. „Víte přece, že můj manžel je v zahraničí. V domě není žádná další mužská opora. Nemohu se teď takhle narychlo dostat ke svým bratrům. Už tak jsem běžela celou cestu až sem, ani jsem nečekala na některého ze sluhů. Mohl byste mě prosím doprovodit…?“

Ještě než stačila dokončit větu, Arthur von Freiberg hodil ubrousek na stůl a vyskočil.

„Samozřejmě že okamžitě vyjedu, abych se ujistil, že se chlapcům nic nestalo. Vás, baronko Vetserová,“ dokonce i teď si von Freiberg zachoval formu a oslovil manželku svého bývalého nadřízeného jejím titulem, „požádám, abyste zde s Henriettou počkala na můj návrat a vzájemně se povzbuzovaly. Pokud by se opravdu stalo neštěstí, jemnocitné ženy by beztak jen překážely.“

Nečekal na odpověď a vyběhl ze dveří.

Ringtheater ve Vídni

8. prosince 1881, kolem 19.00 hodin

„Co to asi bylo za ránu?“ zeptal se už poněkolikáté Laszi.

Jejich dohled Rudolf Friess nevrle zavrtěl hlavou. „Určitě se nestalo nic tragického. Nejspíš se při stavění kulis zřítila nějaká jejich část.“

„Ale to tak, s dovolením, vůbec neznělo, pane Friessi,“ vmísil se do hovoru Hannes. „Spíš to byla nějaká exploze.“

„A co by tu asi tak explodovalo?“ ušklíbl se Albert, další spolužák, který vyhrál vstupenku do divadla.

„Vybuchnout může plyn. To jsme se přece právě učili v chemii,“ namítl Niki. Stejně jako Laszi a Hannes ani on neskrýval znepokojení.

„Výbuch plynu!“ Albert se teď nepokrytě ušklíbl. „Ty máš opravdu bujnou fantazii! Myslíš si, že bychom tu ještě všichni seděli tak klidně na svých místech? Už dávno by nás vyvedli ze sálu do bezpečí.“

„Každopádně všichni hudebníci jsou pryč,“ odpověděl Leo, nejštíhlejší žák, tichým hlasem. „Dokonce si s sebou vzali i své nástroje.“

„Co to říkáš?“ Niki vyskočil a nahlédl do orchestřiště. Skutečně zelo prázdnotou.

„A cítíte to?“ Laszi zavětřil. „Je to tady cítit kouřem! Něco hoří.“ I on vyskočil. „Měli bychom odejít!“

„Nesmysl!“ obořil se Friess na své svěřence. „Okamžitě se zase posaďte! I kdyby někde vznikl malý požár, už dávno by byl pod kontrolou! Myslíte si, že by personál riskoval životy nesčetných návštěvníků?“ Ringtheater měl asi tisíc sedm set šedesát míst.

Když Laszi a Niki zůstali stát, dodal výhrůžně: „Jestli teď donutíte celou řadu diváků vedle vás vstát jen proto, že jste takoví zbabělci, nahlásím to řediteli ústavu!“

Mladí muži se váhavě zase posadili na svá místa.

Zápach kouře byl stále silnější. Mnozí diváci v řadách před nimi i za nimi už byli neklidní. Bylo slyšet vzrušené šeptání. První lidé se zvedli ze svých míst a tlačili se ke dveřím.

„Zůstanete sed…,“ ozval se znovu hlas Roberta Friesse, ale pak mu slova zaskočila v ústech.

Za zataženou oponou jeviště se ozval syčivý zvuk podobný zvuku parní lokomotivy. Vzápětí vyšlehl navzdory pevné látce metr vysoký plamen a zapálil oponu. Jako by ji jakási přízračná ruka odhodila, třepotavě vletěla do sálu. Na první řady sedadel zasršely jiskry a ozval se výkřik z nesčetných hrdel.

Pak zhasla světla.

Vídeň, před Ringtheatrem

8. prosince 1881, 19.45 hodin

Pouhých dvacet minut po opuštění paláce v Marokkanergasse dorazil rytíř von Freiberg k divadlu Ringtheater. Aby neztrácel čas, nenechal zapřáhnout, ale šel pěšky. Ukázalo se, že to byla šťastná volba, protože ulice byly zcela ucpané nejrůznějšími povozy.

Když se přiblížil k divadlu, uviděl důvod zácpy. Ochranka zablokovala všechny přístupy do budovy. I v tomto případě poznal důvod na první pohled. Ze střechy divadla šlehaly plameny.

Strážný, ke kterému přistoupil, zvedl odmítavě ruku. „Pane! Tady nemůžete projít. Musíme udržovat všechny cesty volné pro hasiče.“

„Copak ještě nedorazili?“ zařval Arthur do hřmotu, který se rozléhal kolem celé budovy divadla. Teď uviděl plameny i za roztříštěnými okny. „A co návštěvníci divadla?“

Policista se široce usmál. „Naštěstí se nikomu nic nestalo, pane. Všichni zachráněni!“ hlásil právě ctihodný policejní rada doktor Anton Landsteiner samotnému nejvznešenějšímu arcivévodovi Albrechtovi.

Von Freiberg se pochybovačně podíval na hořící budovu. „A kde jsou zachránění? Byl tam i můj nevlastní syn a jeho nejlepší kamarád.“

Strážník se opět povzbudivě usmál. „Pravděpodobně se brzy vrátí domů, pane. Nejlepší by bylo, kdybyste na své rodinné příslušníky počkal právě tam. Vzhledem k tomu, že jsou všechny silnice v okolí divadla uzavřeny, je možné, že se budou muset domů dostat oklikou.“

„Ale nebojte se,“ dodal ještě. „Nikomu se ani v nejmenším nic nestalo.“

Ringtheater ve Vídni

8. prosince 1881, o půlhodinu dříve

„Ven! Laszi! Musíme se dostat ven!“

Niki popadl šokem strnulého přítele za rukáv tak pevně, že se mu roztrhl ramenní šev večerního žaketu.

„No tak! Nemůžeme už promarnit ani vteřinu!“ Niki násilím táhl svého přítele za sebou.

Zatímco se prodírali úzkou řadou křesel, uprostřed které seděli, odehrávaly se kolem nich pekelné výjevy.

Lidé si drželi ruce před obličejem a křičeli bolestí. Očividně je zranily hořící cáry opony, které létaly všude kolem. Ostatní diváci v sousedních řadách přelézali opěradla židlí před nimi, protože jejich vlastní řady byly ucpané, a bezohledně se oháněli lokty a pěstmi. Niki dostal tak silný úder do obličeje, že mu okamžitě začala téct krev z nosu.

I on nyní rozdával volnou pravou rukou údery na všechny strany, zatímco levou rukou táhl Lasziho za sebou. Na poslední chvíli se dostali do úzké chodby vedoucí k východu. Plameny už zachvátily řadu sedadel, kterou právě opustili. Vzduch naplnil hustý štiplavý kouř. Ze všech stran bylo kromě strašlivých výkřiků slyšet i lapání po dechu a kašel. Protože všechna světla zhasla, člověk si sotva viděl na ruku před očima, přestože v hustém kouři plápolaly plameny.

Nakonec nebylo kudy pokračovat. Před zřejmě zamčeným východem se shromáždil stále se zvětšující zástup lidí. „Zamkli nás!“ Lasziho hlas zněl vyděšeně.

„Nesmysl!“ opáčil Niki. Pak mu to došlo. Navzdory stále nesnesitelnějšímu horku mu srdce sevřela ledová ruka. „Dveře se otevírají dovnitř! Dav se teď tlačí proti nim, a sám si tak blokuje únikovou cestu.“

Nevěděl, zda to vykřikl, nebo si to jen myslel. V tu chvíli s ním někdo prudce trhl dozadu. Pustil Lasziho, bezmocně rozhodil rukama a snažil se udržet rovnováhu. Když se zapotácel, ostatní prchající lidé se v panice tlačili kolem něj. To už Laszi upadl na zem a lidé po něm šlapali. Niki se sehnul, aby příteli pomohl vstát. To se mu stalo osudným.

Obézní muž stojící na jednom z krajních sedadel se chopil příležitosti, využil jeho ohnutá záda jako odrazový můstek a rázně na něj skočil. Niki cítil, jak se mu něco v zádech zlomilo. Bezprostředně poté ztratil cit v nohou. Bezmocně se opřel o kolemstojící, kteří ho odstrkovali, až padl na zem, kde na něj dav nemilosrdně dupal.

Poslední, co Niki vnímal, byla strašná rána do hlavy. Pak ho zahalilo milosrdné bezvědomí.

Palác Werdenfelsových ve Vídni

8. prosince 1881, kolem jedenácté hodiny večer

„Už tu přece dávno měli být. I kdyby museli jít kvůli zátarasům oklikou!“

Baronka Helena Vetserová přecházela jako tygřice zavřená v kleci sem a tam po salonu, kde se mezitím shromáždily obě rodiny.

„Má drahá, tak se přece uklidněte!“ Ačkoli to vyslovil už poněkolikáté, v hlase rytíře von Freiberg nezazněl žádný podtón netrpělivosti. „Ti chlapíci nejspíš sledují hašení požáru. Jsou to dospívající výrostci. V tomhle věku si už nikdo neláme hlavu s obavami úzkostlivých matek!“

„A jste si naprosto jistý, že nedošlo k žádným obětem?“ Helena Vetserová upřela na Žofiina nevlastního otce modrošedé oči, nyní rozšířené strachem. Jejímu obličeji s tmavou, poněkud orientální pletí dodávaly neobyčejný výraz. Přestože byla menší a ještě křehčí než Henrietta, působila mnohem energičtějším dojmem.

„Samozřejmě že jsem si jistý, drahá baronko. Pokud to bylo osobně sděleno arcivévodovi Albrechtovi, který také přispěchal na místo nehody, nelze o tomto tvrzení pochybovat.“

S mou matkou by nikdy nemluvil tak vlídně, kdyby o jeho slovech zapochybovala, pomyslela si hořce Žofie.

Henriettina štíhlá postava se téměř ztrácela v křesle, do kterého se usadila, jakmile vstoupila do obývacího pokoje. Matka zatím neřekla skoro ani slovo. Nyní vzlykla.

„Mám velmi špatný pocit. Zlá předtucha!“

Arthur se k ní otočil až přehnaně prudce. „Neděste naši milou baronku, Henrietto! Už jsem vám řekl, že se chlapcům nemůže vůbec nic stát.“

Žofiina matka se odmlčela. Sama Žofie, která opět správně tušila, že nevlastní otec nebude mít s její matkou stejnou trpělivost jako s Helenou Vetserovou, si vyměnila významné pohledy s Hannou a Marií Alexandrinou, zvanou Mary, dvěma barončinými dcerami. Obě dorazily krátce před devátou hodinou v doprovodu společnice, která patřila k vyššímu personálu Vetserových a teď nenápadně seděla v rohu místnosti na nepohodlné židli. Jako mužská ochrana ji doprovázel i jejich první sluha, který se posadil vedle ní a právě teď zvedl ruku.

„Pokud mi to milostivá paní dovolí, mohl bych se vydat hledat mladé pány. Snad by mě mohl doprovodit sluha našeho laskavého hostitele.“

„To je skvělý nápad,“ rozzářila se baronka, zatímco Arthur von Freiberg se tvářil kysele. Helenu však samozřejmě neodmítl.

Nebylo to jen proto, že si chtěl za každou cenu udržet barončinu přízeň, dovtípila se Žofie. Očividně byl také zamilovaný do jižanské krásky, která byla stejně stará jako Henrietta.

Žofie vyslechla v kavárně svého strýce, kterou často navštěvovala i baronka, mnoho drbů.

Helenu Vetserovou předcházela pověst ženy, která se ráda baví. Lidé si dokonce potají šeptali, že se nebrání ani milostnému povyražení. Žofie měla jen mlhavou představu, co by to mohlo znamenat, ale od pokladní v kavárně Idy věděla o manželství Vetserových leccos.

Na rozdíl od Henrietty, která se kdysi provdala za Nikolause von Werdenfels, se Helena za svého o dvacet let staršího manžela Albina neprovdala z lásky, ale z pragmatických důvodů – věděla, že o ni a jejích osm mladších sourozenců bude po smrti rodičů postaráno a budou chráněni. Je pravda, že její otec Theodor Baltazzi zanechal rodině opravdu značné jmění. Kromě nejstarší sestry, která se provdala do Anglie, však Helenini sourozenci ještě nebyli plnoletí, když jejich otec náhle zemřel v Konstantinopoli. Jejich opatrovníkem se stal Albin Vetsera, který tam již pracoval v diplomatických službách.

Tři roky po manželově smrti pak zákeřná nemoc připravila o život i Heleninu matku. Devět sourozenců se stalo sirotky. Helenina svatba s Albinem se konala v roce smutku. Šestnáctileté dívce se s jejím souhlasem dvořil už za života její matky.

Vetsera byl uznávaný diplomat, sice ještě nepovýšený do šlechtického stavu, ale mimořádně důvěryhodný. Helena mu porodila čtyři děti. V Danzerově kavárně se mezi personálem šuškalo, že po narození nejmladšího syna zjistila, že jí život může nabídnout víc než nudné manželství po boku nemocného, spíše manželského pecivála. Od té doby, co Albina Vetseru loni po dočasném předčasném odchodu do důchodu kvůli zhoršenému zdraví zase reaktivovali a poslali do Káhiry, vedla Helena poměrně nezávislý život, o jakém si Žofiina matka Henrietta mohla nechat jen zdát.

Když oba sluhové opustili dům, hovor v salonu paláce Werdenfelsových utichl. Helena teď stála u okna, jehož těžké sametové závěsy si odhrnula na stranu, a upřeně se dívala dolů na ulici, zřejmě v naději, že bude první, kdo objeví pohřešované, až konečně najdou cestu domů. Arthur von Freiberg byl naopak demonstrativně klidný a zabral se do novin. Hanna a Mary, které seděly vedle sebe na dvoumístné pohovce, usnuly rameno na rameni. Už se blížila půlnoc.

Henrietta měla také zavřené oči, nejspíš aby zadržela slzy a nepoštvala si manžela proti sobě. Žofie poznala její vnitřní napětí podle rukou sevřených v pěst.

Sama se snažila znovu rozptýlit myšlenkou na novou mandlovou melanž, o které jí včera vyprávěl strýc Stefan, jehož opět navštívila bez otčímova vědomí. Plánoval, že tento horký nápoj bude další specialitou kavárny Café Prinzess. S předchozím receptem však nebyl zcela spokojen. Samotné mandlové mléko, které napěnil ve směsi s obyčejným kravským mlékem, ještě nedodalo nápoji požadované aroma.

Mandlový olej, který si sám vylisoval, byl však jedovatý. Byla nesporná pravda, že jen jediná kapka dodala kávě požadovanou lahodnou chuť. Strýc navíc zatím nezaznamenal žádné vedlejší účinky svých ochutnávek. Za žádných okolností však nechtěl riskovat, že by svým hostům podal nápoj, který by jim mohl ublížit.

Dnes chtěl strýc Stefan zajít za známým vídeňským profesorem, který se velmi dobře vyznal v botanice i chemii, aby mu poradil. Žofie byla velmi zvědavá, jaký byl výsledek návštěvy.

„Tamhle přijíždí kočár!“ zvolala náhle Helena Vetserová ze svého místa u okna. „Ale, ach…“ Hlas se jí zlomil.

„To je jen tvůj bratr, Henrietto, majitel kavárny.“ Žofii to zpočátku udivilo i potěšilo. Přivedla snad síla jejích myšlenek jejího strýce až sem? Ve skutečnosti se paláci Werdenfelsových vyhýbal od chvíle, kdy se Henrietta provdala za Arthura, protože pro jejího manžela nebyl vítanou osobou.

Její radost se však rychle změnila ve strach, když spatřila zděšenou tvář své matky, která vyskočila z křesla. Baronka si také přitiskla obě ruce na ústa, jako by chtěla potlačit výkřik.

„Jaké novinky nám asi Danzer přináší?“ slyšela ji zamumlat Žofie.

Pak se ozvalo silné zaklepání na vchodové dveře a o něco později i na dveře do salonu. Kolem služebné, která se užuž chystala ohlásit Danzera, se do místnosti protlačil mohutný muž a horečně se rozhlédl.

„Přišel Niki domů?“ zeptal se, aniž by předtím pozdravil kohokoli z přítomných.

Henrietta jen bezmocně zakňučela. Helena Vetserová také zírala na Danzera obrovskýma očima rozšířenýma panikou. Na rozdíl od Henrietty se jí rychle vrátila řeč.

„Ne, Niki ani můj syn Laszi tu ještě nejsou. Netrpělivě na ně čekáme.“

„Opravdu oba byli dnes večer v Ringtheatru?“ Danzerův hlas zněl velmi znepokojeně.

Nyní se slova ujal Arthur von Freiberg. „Je to tak, ctěný švagře. Ale brzy se vrátí domů a budou si muset vyslechnout pořádné kázání za to, že tak vyděsili své matky.“

„Takže víte, že celé divadlo už několik hodin hoří?“

Arthur souhlasně přikývl. „To víme. A také, že nikdo nepřišel k újmě.“

„Nikdo nepřišel k újmě?“ zasípal nechápavě Danzer. „Z trosek vytahují desítky těl. Mnohá těla jsou tak ohořelá, že je nelze ani pořádně identifikovat!“

„Odkud máš tyhle scestné fámy?“ Navzdory odmítavé odpovědi se na Arthurově obličeji mihl nervózní tik.

„Fámy? Jaké fámy, člověče!“ Danzer téměř zařval. „Sám jsem viděl, co se tam děje. Starost o Nikiho mě vyhnala k Ringtheatru. Koneckonců jsem přece od Fifi věděl, že vyhrál lístek na tu novou operu.“

Znovu se kolem sebe horečnatě rozhlédl. „A on nepřišel domů?“

Pohledy šesti párů vyděšených očí mu byly dostatečnou odpovědí.

Danzer se obrátil k Žofii. „Nevíš, kde měli chlapci svá místa?“

Přikývla. „Niki mi to řekl. Přímo vepředu u pódia. Myslím, že to byla třetí řada.“

Danzerovi z tváře vyprchala všechna krev. „Říká se, že tam a v galeriích bylo nejvíce mrtvých.“

Henriettě se zatmělo před očima a s výkřikem se zhroutila na podlahu.

Niki a Laszi se toho večera nevrátili domů a nebyli mezi mnoha zraněnými ve vídeňských nemocnicích. Ani jejich těla se nepodařilo najít.

O několik týdnů později, když byl popel rozmetán, byly v troskách nalezeny Lasziho manžetové knoflíčky. V té době už jeho ohořelé ostatky spolu s ostatky Nikiho a mnoha dalších mrtvých, kteří byli spáleni k nepoznání, spočívaly ve společném hrobě na vídeňském ústředním hřbitově.

Pro Žofii to bylo již podruhé, co předčasně ztratila milovaného rodinného příslušníka. Pro její přítelkyni Mary Vetserovou to bylo první setkání se smrtí.

Nikdo nemohl tušit, jak moc je tato událost poznamená.

Kapitola 3

Španělská jezdecká škola ve Vídni

Duben 1884, o dva a půl roku později

„Podívej, Fifi! Už jsou tady! Konečně to začíná!“

Mary Vetserová se vzrušeně zavrtěla na svém místě na první galerii ctihodné Španělské jezdecké školy a přitiskla si na oči divadelní kukátko.

A opravdu: Za zvuků trubek uvádějících heroldů konečně začal nástup téměř stovky účastníků jezdeckých her, takzvaného Jezdeckého kolotoče, jak se akce, která se zde dnes konala, také nazývala.

„Tamhle!“ vykřikla znovu vzrušeně Mary. „Tamhle je mamá ve svém nádherném kostýmu!“ Nevšímala si syčivého „Pšššt!“ své o tři roky starší sestry Hanny, která seděla po její levici a právě ji dloubala do boku, očividně v rozpacích z Maryina temperamentního výbuchu. „A teď přijde i Feri v kostýmu pážete!“ jásala Mary. To byl nejmladší bratr sester Vetserových. V jedné z loveckých scén vedl do arény dogu. Protože Žofie, která se posadila po Maryině pravici, neměla kukátko a nevypadalo to, že by jí Mary na chvíli to své půjčila, zčásti se teď na svém místě napřímila a přes kamennou balustrádu zábradlí se zadívala dolů do arény.

Jezdci a pěší nastupovali do haly z úzké levé strany a elegantním stylem pokračovali k dvorní lóži na druhém konci obdélníkového prostoru, která byla vybavena červenými sametovými sedadly. Zastavili se před ní a zvedli ruce na pozdrav císařským hostům i staviteli impozantní jízdárny, dávno mrtvému císaři Karlu VI., jehož obraz se skvěl nad dvorní lóží. Tohoto velkolepého představení, na které účastníci zkoušeli každé odpoledne po dobu více než dvou měsíců, se zúčastnil každý, kdo ve Vídni něco znamenal. Předváděly se středověké lovecké hry, které se neustále střídaly s uměleckými jezdeckými ukázkami různých skupin.

Žofie tiše pohybovala rty, když vyjmenovávala jména těch, které znala a kteří procházeli kolem: Kinsky, Esterházy, Trauttmansdorff, Auersperg a mnoho dalších. Zdálo se, že jsou zde zastoupeny všechny známé vídeňské šlechtické rody.

Najednou ji upoutal jeden obzvlášť pohledný jezdec. Měl na sobě zlatem vyšívaný červený sametový plášť přes přiléhavé tmavomodré kalhoty a černé boty sahající ke kolenům. Na hlavě měl furiantský klobouk zdobený červeným perem.

Žofie šťouchla Mary do boku. „Kdo je ten mladý muž?“ Pokradmu na něj namířila ukazováčkem, když Mary hned nepoznala, koho má na mysli. Její přítelkyně zaměřila na jezdce kukátko.

„Ach tenhle!“ utrousila jízlivě. „Jmenuje se Richard von Löwenstein a pochází z rodiny, která je údajně úplně chudá!“

„Jak si tedy může dovolit tak nádherné roucho?“ Mary jí teprve včera prozradila, že sokolnický kostým její matky Heleny stál spolu s Feriho pážecím úborem asi tisíc zlatých.

Přítelkyně jen lhostejně pokrčila rameny a namířila kukátko na dvorní lóži, kde se právě posadili další členové císařské rodiny. Ačkoli si Mary nápadně dlouho prohlížela lidi, kteří tam seděli, Žofie tomu zpočátku nepřikládala žádný význam – dokud Hanna svou třináctiletou sestru znovu nedloubla do boku. „Korunní princ a jeho žena ještě nepřijeli. To vidíš i bez kukátka,“ pošeptala Mary.

Podívaná pokračovala. V zářivém světle plynových lustrů představili účinkující první scénu. Byl to lov na jelena. Žofie se zájmem sledovala průběh slavnosti a znovu si uvědomila, jak je díky přátelství s Mary Vetserovou, které se v posledních letech od smrti Nikiho a Lasziho stále více prohlubovalo, privilegovaná.

Její místo uprostřed první galerie nabízelo – hned po dvorní lóži – nejlepší výhled na veškeré dění. I kdyby si Žofie mohla toto místo dovolit, její nízké postavení ve vídeňské společnosti by ji opravňovalo nanejvýš k jednomu ze šesti set míst k stání. Pokud by se o ní vůbec uvažovalo! Tři plánovaná představení byla už několik měsíců zcela vyprodaná.

Po lovecké scéně předvedla skupina osmi jezdců a jezdkyň, přiřazených k sobě do dvojic, jezdeckou kvadrilu. Žofie tuto scénu nejprve se zájmem sledovala. Mezi účinkujícími poznala hraběnku Marii Louisu Larischovou-Wallersee, neteř císařovny a známou Vetserových, s níž se nedávno setkala v jejich paláci v Salesianergasse. Jela na nádherném bělouši, který pravděpodobně pocházel ze stájí Jezdecké školy. Také ona měla na sobě nádherné černé sametové roucho poseté skvostnými a nákladnými zlatými výšivkami. Slušivý klobouk se širokou krempou měla našikmo připevněný k vlasům, které byly stažené zlatou síťkou a ozdobené bílými pštrosími pery.

Jezdecká čtverylka s propracovanými figurami, které dokonale předváděli koně a jezdci za doprovodu kapely, nebrala konce. Žofie se v duchu opět vrátila ke svému každodennímu životu v paláci Werdenfelsových, z jehož jednotvárnosti ji občas vytrhla jen velkorysá pozvání od Vetserových.

Po Nikiho tragické smrti se život v jejím domě definitivně změnil. Její matka Henrietta se z této rány osudu dosud nevzpamatovala. Zvláště když se díky tragickému řetězci nejrůznějších opomenutí zdála smrt tolika lidí ještě nesmyslnější.

Teprve v průběhu následného vyšetřování vyšlo najevo, že se personál divadla amatérsky pokusil uhasit požár v Ringtheatru, který byl ve skutečnosti způsoben výbuchem plynu, místo aby okamžitě evakuoval diváky.

Kromě toho se zjevně zanedbalo několik bezpečnostních opatření. Opona oddělující jeviště od hlediště byla v době vypuknutí požáru vytažená. Když se konečně pokusili tuto ochrannou bariéru znovu spustit, bylo už pozdě: Ruční klika, která ovládala závěs, hořela. Předepsané nouzové osvětlení také ještě nebylo nainstalováno.

Bohužel plameny rozdmýchal i prchající personál, který po marných pokusech uhasit oheň utekl do bezpečí roletovými dveřmi za jevištěm, čímž umožnil přístup kyslíku do budovy. A poté co se konečně podařilo vypnout přívod plynu, zhasla všechna světla na chodbách a v sálech, takže se panikařící dav už nedokázal ve tmě zorientovat.

Ale bylo to ještě horší: zatímco lidé v divadelní budově bojovali o život, šířil vídeňský policejní rada doktor Landsteiner bez jakéhokoli reálného základu informaci, že se všechny návštěvníky podařilo zachránit. Strážníci proto zpočátku dokonce bránili spěchajícím pomocníkům, aby se k budově příliš přiblížili. Téměř čtyři stovky lidí zemřely v důsledku kombinace hlouposti a bezohlednosti.

Dokud její matka zůstávala v nejhlubší melancholii v posteli a Arthur von Freiberg dával volný průchod své panovačnosti víc než kdy jindy, Žofie to doma snášela jen se sebezapřením. Navzdory katastrofě na ni otčím neopomněl uvalit neomezené domácí vězení jako trest za její tajnou návštěvu u strýce Stefana den před tragickým neštěstím.

Její situace tak vypadala naprosto bezútěšně, když jí dvě okolnosti konečně přinesly úlevu. Po Lasziho smrti se rodiče Vetserovi rozhodli ukončit soukromou výuku svých dcer Hanny a Marie, které se do té doby účastnila i Žofie, a poslat obě dívky do státní školy. Žofie by ráda chodila do internátní školy Sacré Coeur jako starší Hanna, což bylo lákavější než výchovný ústav pro aristokratické dívky, který vedle v klášteře na Rennwegu provozovaly sestry salesiánky a který navštěvovala Mary Vetserová. Arthur von Freiberg byl však navzdory doporučení domácího učitele Vetserových proti, protože Sacré Coeur vybírala vyšší školné než klášterní sestry.

Žofie se však za tento malicherný zákaz rychle přenesla, protože společná návštěva klášterní školy, která se nacházela jen pár minut chůze od obou rodinných paláců, upevnila její přátelství s Mary, která byla mladší jen o devět měsíců. Mary byla člověk přímo překypující životem a touhou po dobrodružství, ale učení – na rozdíl od Hanny a Žofie – zrovna moc nepřišla na chuť.

Za častá pozvání k Vetserovým si proto Žofie zvykla podporovat Mary ve škole. Odpoledne, když se dívky navštěvovaly, často nechávala kamarádku opisovat své domácí úkoly. Zejména v Žofiiných oblíbených předmětech – francouzské konverzaci, německé literatuře stejně jako v zeměpisu – neprojevovala Mary příliš velký talent.

Zajímala se spíše o praktické předměty typu vedení domácnosti a organizace slavností, které ovšem byly i pro Žofii nevyčerpatelným zdrojem nápadů, z nichž některé mohla navrhnout k realizaci doma, ale především v kavárně svého strýce.

Teprve nedávno naučila servírky v Café Prinzess skládat květinové ubrousky z bílého naškrobeného plátna do tvaru labutí nebo květin, jak si to osvojila ve škole. Velmi vítané byly také její nově nabyté znalosti o tom, jak odstranit i odolné skvrny ze zástěr a ubrusů směsí tvarohového mýdla a volské žluči.

Právě teď mohla Žofie navštěvovat svého milovaného strýce Stefana tak často, jak jen to šlo. Důvodem byla skutečnost, že její nevlastní otec Arthur von Freiberg se již více než dva roky opět věnoval diplomatickým aktivitám v zahraničí a do Vídně přijížděl pouze na prázdniny. Za tuto šťastnou okolnost vděčila Žofie také Vetserovým.

Tragická smrt syna samozřejmě donutila k návratu z Káhiry do Vídně i jeho otce Albina Vetseru, který se zúčastnil rekviem za Lasziho a Nikiho v kapli Sacré Coeur. Na pohřební obřad přišlo mnoho kondolujících. Dokonce i císařský pár poslal telegraficky svou soustrast.

Poté všichni společně navštívili společný hrob na vídeňském centrálním hřbitově, v němž kromě studentů ústavu majora Friesse, kteří byli posláni do Opery, spočívala téměř stovka dalších obětí ohořelých k nepoznání.

Během dovolené Albina Vetsery ve Vídni si mu Arthur von Freiberg postěžoval na svou neúspěšnou kariéru. Albin svému bývalému kolegovi Arthurovi poradil, aby se znovu ucházel o diplomatickou funkci v zahraničí, a nabídl mu, že ho navrhne na místo, které se právě uvolnilo v jeho vlastní kanceláři v Káhiře.

K Žofiině nesmírné úlevě Arthur tuto nabídku přijal, pravděpodobně v naději, že bude povýšen z rytířského do baronského stavu, jako tomu bylo i v Albinově případě. Skutečnost, že se tak dosud nestalo, naplňovala Žofii směsicí škodolibosti a strachu, že se její nevlastní otec jednoho dne vrátí do Vídně natrvalo, navíc frustrovanější než kdy jindy.

Arthurovo přeložení se na poslední chvíli málem nezdařilo, protože Henrietta se nepovažovala za schopnou znovu vést domácnost v paláci Werdenfelsových. Její bratr Stefan si naštěstí věděl rady a přesvědčil svou dlouholetou zaměstnankyni Idu, která mezitím povýšila na vedoucí v Café Prinzess, aby se Henriettina domu ujala místo ní. Ida se loučila se svou milovanou kavárnou s velmi smíšenými pocity, ale zatím se jí na novém působišti dařilo skvěle.