Obsah

Máma

Táta

Astrid

Anton

Poznámka překladatele

Doslov

Damon Galgut

Slib

O D E O N

Přeložil Jiří Hanuš

THE PROMISE

Copyright © Damon Galgut 2021

Translation © Jiří Hanuš, 2022

ISBN 978-80-207-2145-7

Dnes ráno jsem potkal ženu se zlatým nosem. Jela v cadillacu a v náruči držela opici. Její řidič zastavil a ona se mě zeptala: „Vy jste Fellini?“ A tím kovovým hlasem pokračovala: „Proč se ve vašich filmech nevyskytuje jediný normální člověk?“

– Federico Fellini

Antoniovi a Petruchiovi

za veškeré snažení, vaření a ježdění

Máma

Ve chvíli, kdy kovová krabice vysloví její jméno, Amor ví, že se to stalo. Celý den prožívá v napjatém rozpoložení a pobolívá ji hlava, téměř jako kdyby ve snu slyšela nějaké varování, ale nemůže si vzpomenout jaké. Nějaké znamení nebo scéna, těsně pod povrchem. Potíže někde dole. Oheň pod zemí.

Ale když ta slova skutečně slyší, odmítá jim uvěřit. Zavře oči a vrtí hlavou. Ne, ne. To, co jí teta právě řekla, nemůže být pravda. Nikdo neumřel. Je to pouhé slovo, nic víc. Dívá se na to slovo, jak si tam bez jakéhokoli vysvětlení leží na stole jako brouk na krovkách.

Stojí v kanceláři slečny Starkeyové, kam ji přivolal hlas z reproduktoru. Amor na tuto chvíli čekala už tak dlouho a tolikrát si ji představovala, že ji vnímá jako fakt. Ale když teď ta chvíle skutečně přišla, připadá jí vzdálená a jako ve snu. Nestalo se to, ve skutečnosti ne. A zvlášť ne mámě, která bude vždycky, vždycky živá.

Je mi to líto, opakuje slečna Starkeyová a zakrývá svoje velké zuby úzkými, pevně stisknutými rty. Některé holky tvrdí, že slečna Starkeyová je lesba, ale je těžké si představit, jak s kýmkoli dělá cokoli sexuálního. Nebo to možná jednou dělala a navždycky ji to znechutilo. Je to smutek, s nímž se všichni musíme vyrovnat, dodá vážným hlasem ředitelka, zatímco se teta Marina chvěje a otírá si oči papírovým kapesníkem, přestože se na mámu vždycky dívala svrchu a je jí úplně jedno, že je mrtvá, i když není.

Teta s ní jde dolů a čeká venku, protože Amor si musí jít na internát sbalit věci. Bydlela tu sedm měsíců, čekala, až se stane to, co se nestalo, a každou vteřinu té doby nenáviděla tyhle dlouhé studené pokoje s linem na podlaze, ale teď, když musí odjet, se jí nechce. Chce si jen lehnout na postel, usnout a už se nikdy, vůbec nikdy neprobudit. Jako máma? Ne, ne jako máma, protože máma přece nespí.

Pomalu si naskládá věci do kufru a pak ho nese dolů před vchod do hlavní budovy, kde stojí teta a hledí do jezírka s rybkami. Tahle je velká a tlustá, říká a ukazuje do hloubky, už jsi někdy viděla tak velkou zlatou rybu? A Amor řekne, že neviděla, i když nevidí, na kterou rybu teta ukazuje, a nic z toho stejně není skutečné.

Když nasedne do Toyoty Cressidy, ani ta není skutečná, a když od školy plují serpentinami dolů, pohled z okénka připomíná sen. Žakarandy jsou v plném květu a zářivě purpurové květy jí připadají křiklavé a podivné. Vlastní hlas jí zní jako ozvěna, jako by mluvil někdo jiný, a když dojedou k hlavní bráně a odbočí vpravo místo vlevo, slyší sama sebe, jak se ptá, kam jedou.

Ke mně domů, říká teta. Vyzvednout strýce Ockieho. Včera jsem musela narychlo odjet, když se to, víš, když se to stalo.

(Nestalo se to.)

Teta Marina na ni úkosem pohlédne očkama rámovanýma maskarou, ale děvče vůbec nereaguje. Zklamání starší ženy je téměř zřetelné, jako utajený prd. Mohla do školy poslat Lexingtona, aby Amor přivezl, ale jela raději osobně, protože jak všichni vědí, v krizových situacích je ráda užitečná. Za tou kulatou tváří, líčením připomínající herečku kabuki, hladoví po dramatických scénách, klevetách a laciném spektáklu. Krev a zrada v televizi je věc jedna, ale tady jí skutečný život naservíroval aktuální vzrušující příležitost. Ta strašlivá zpráva, vyslovená veřejně, přímo před ředitelkou! Ale její neteř, nanicovatá buclatá knedla, se skoro nezmůže na slovo. S tím dítětem vážně něco není v pořádku, Marina si toho všimla už dřív. Přičítala to tenkrát tomu blesku. Ag, shame, už to pak nikdy nebyla ona.

Vezmi si piškot, vybídne ji teta popuzeně. Jsou na zadním sedadle.

Ale Amor nechce piškot. Nemá na jídlo ani pomyšlení. Teta Marina pořád něco peče a vnucuje to lidem. Její sestra Astrid říká, že to dělá proto, aby ztloustli i ostatní kolem ní, a je pravda, že teta už vydala dvě kuchařky věnované laskominám k čaji, oblíbené u jistého druhu starších bělošek, jaký je dneska hodně vidět.

Na druhou stranu, přemítá teta Marina, se s tím dítětem snadno povídá. Neskáče člověku do řeči, nehádá se a působí dojmem, že pozorně naslouchá, a to úplně stačí. Ze školy do Menlo Parku, kde Laubscherovi bydlí, to není autem daleko, ale tetě dnes připadá, že se čas vleče, a celou cestu hovoří emotivní afrikánštinou, tlumenou řečí plnou zdrobnělin své neteři svěřuje důvěrnosti, třebaže její motivy jsou spíš záludné. Rozpráví na obvyklé téma, jak máma zradila celou rodinu tím, že přešla na jinou víru. Vlastně se vrátila k té staré. Stala se znovu židovkou! Teta už celého půl roku, ode chvíle, kdy máma onemocněla, vyjadřovala nad tímto krokem mimořádně hlasitě svůj nesouhlas, ale co si s tím má Amor počít? Jako pouhé dítě nemá žádný vliv, a co je vůbec špatného na tom, že se člověk vrátí ke svému náboženství, pokud chce?

Amor se snaží neposlouchat, soustředit se na něco jiného. Teta si při řízení nasazuje bílé golfové rukavičky, bůhví, jak na takovou snobárnu přišla, nebo se možná jenom bojí bacilů, a Amor se soustředí na pohyb bledých obrysů jejích rukou na volantu. Když bude vytrvale sledovat ty ruce, jejich tvar, jejich krátké tupé prsty, nebude muset poslouchat, co ústa nad těma rukama říkají, a pak to nebude pravda. Jediná pravdivá věc jsou ty ruce a já, jak se na ty ruce dívám.

… Pravda je, že tvoje matka opustila holandskou reformovanou církev a vrátila se k tomu židovství jenom proto, aby naštvala chudáka mého bratra… Aby nemusela být pohřbená na farmě vedle manžela, to je ten skutečný důvod… Existuje správná cesta a špatná cesta a já musím bohužel říct, že tvoje matka si vybrala tu špatnou… No, ať je to, jak chce, povzdychne si teta Marina, když přijíždějí k domu, můžeme jen doufat, že jí Bůh odpustí a že už teď odpočívá v pokoji.

Zaparkují ve vjezdu pod markýzou s krásnými zelenými, purpurovými a oranžovými pruhy. Za ní je dioráma bílé Jižní Afriky, bungalov na předměstí s plechovou střechou, obložený červenými cihlami a obklopený hradním příkopem zahrady vyšisované sluncem. Dětská prolézačka na rozlehlém hnědém trávníku působí osaměle. Betonové pítko pro ptáky, dětský domeček a houpačka vyrobená z půlky velké pneumatiky. Kde jste možná taky vyrůstali. Kde to všechno začalo.

Amor jde za svou tetou, ne tak docela po zemi, spíš několik centimetrů nad ní, udržuje si tak klidný odstup od věcí a míří do kuchyně. Strýc Ockie si tady právě míchá brandy s kolou, druhou za dnešní dopoledne. Pracoval pro vládu na vodní správě jako projektant, nedávno odešel do důchodu a neví, čím by zaplnil své dny. Když dovnitř vtrhne jeho choť, Ockie se provinile vztyčí do pozoru a spodním rtem si saje knír zbarvený nikotinem. Měl celé hodiny na to, aby se náležitě oblékl, ale je dosud v pantoflích, teplákách a tričku. Hranatý chlap s řídnoucími vlasy ulíznutými zleva doprava Brylcreemem. Sevře Amor v upoceném objetí a oba se v tu chvíli cítí trapně.

To s tvou matkou je mi líto.

Ale to bude dobrý, řekne Amor a vzápětí se rozpláče. To ji budou lidi celý den litovat, protože se z její matky stalo to slovo? Když brečí, připadá si ošklivá jako puklé rajče a napadne ji, že musí pryč, pryč z toho hrozného mrňavého pokoje s parketami na podlaze a štěkajícím maltézákem a s očima tety a strýce, co se do ní zabodávají jako hřebíky.

Protáhne se kolem ponurého akvária strýce Ockieho a spěchá dál chodbou do koupelny mezi stěnami nahozenými omítkou s nopy, v těchto končinách v této době populární. Není třeba se zabývat tím, jak si oplachuje slzy, za zmínku snad stojí, že Amor sice ještě posmrkává, ale zároveň otevře dvířka skříňky nad umývadlem, jak to dělá v každé domácnosti, kam přijde. Občas najde něco zajímavého, ale tyhle poličky jsou plné deprimujících věcí jako fixační krém na zubní protézu a rektální mast Anusol. Pak se cítí provinile, a aby se pocitu zbavila, musí předměty na každé poličce spočítat a hezky je uspořádat. Pak ji napadne, že si toho teta všimne, a znovu je přerovná.

Když se vrací zpátky chodbou, zastaví se u otevřených dveří do pokoje bratrance Wessela, nejmladšího a nejrozložitějšího z potomků tety Mariny, jediného, který dosud bydlí u rodičů. Je mu už čtyřiadvacet, ale od té doby, co ukončil vojenskou službu, nedělá nic, vysedává doma a probírá se sbírkou známek. Zjevně má problém postavit se na vlastní nohy. Podle otce trpí depresí a matka tvrdí, že si hledá vlastní cestu. Ale táta Amor se nechal slyšet, že jeho synovec je prostě líný a rozmazlený a měli by ho k nějaké práci přinutit.

Amor se bratranec nelíbí, zvlášť ne v tuhle chvíli, nelíbí se jí na něm ty velké neforemné ruce a zástřih podle kastrolu a podivný způsob, jak vyslovuje „s“. Nikdy se jí nepodívá do očí, ale teď si jí skoro ani nevšimne, protože má na klíně otevřené album a pod zvětšovacím sklem zkoumá jednoho oblíbence svojí sbírky, sadu tří známek oslavujících památku dr. Verwoerda, vydanou pár měsíců poté, co tohoto významného muže zavraždili.

Co tu děláš?

Tvoje máma mě vyzvedla ze školy. Teď přijela pro tvýho tátu a pro nějaký jídlo.

Aha. A ty jedeš domů?

Jo.

S tvou mámou je mi to líto, řekne a konečně na ni pohlédne. Amor si nemůže pomoct, znovu se rozpláče a musí si osušit oči rukávem. Ale Wessel se už opět věnuje známkám.

Seš hodně smutná? zeptá se nepřítomně, ani se na ni nepodívá.

Amor zavrtí hlavou. V tuhle chvíli je to pravda, necítí nic, jenom prázdnotu.

Měla jsi ji hodně ráda?

No ovšem, odpoví. Ale ani při odpovědi na tuhle otázku se v ní nic nepohne. Napadne ji, jestli vůbec mluví pravdu.

O půl hodiny později sedí na zadním sedadle strýcova starého Plymouthu Valiant. Strýc se převlékl do kostelních šatů, má na sobě hnědé kalhoty, žlutou košili a vyleštěné boty, sedí za volantem přímo před ní, takže může obdivovat plácačky jeho uší, po předním skle se táhne kouř z cigarety. Vedle něho jeho choť, která se opět přelíčila, postříkala Je T’aimem a z kuchyně přinesla tašku napečeného cukroví. Právě projíždějí kolem hřbitova na západním okraji města, kde kolem jámy v zemi postává malý dav, a poblíž je židovský hřbitov, kde velmi brzy, ale ne, nemysli na to a nedívej se na hroby, i když si nemůžeš pomoct, abys nezahlédla ukazatel s nápisem Háj hrdinů, ale kdo jsou ti hrdinové, nikdo to nikdy nevysvětlil, je máma teď taky hrdina, na tohle taky nemysli, a pak se noříš do té hrozné zóny, samý beton a myčky na auta a na protější straně špinavé zanedbané bytovky. Kdybychom se drželi obvyklé cesty, brzy bychom nechali město za sebou, ale dnes nemůžeme jet obvyklou cestou, protože vede kolem Atteridgeville a ve čtvrti vypukly nepokoje. Nepokoje jsou ve všech černošských čtvrtích, všude se o tom šušká, i když nad státem jako temný mrak visí výjimečný stav, cenzurují zprávy a po celé zemi je nálada poněkud nabitá elektřinou, poněkud napjatá, ty hlasy, co pod tím vším hovoří, se nedají umlčet, jako tichý praskot v rádiu. Ale čí jsou, komu patří ty hlasy, proč je nemůžeme slyšet teď? Pssst, uslyšíš je, když budeš dávat pozor, když budeš jen tiše naslouchat.

… Jsme poslední výspa na tomhle kontinentu… Kdyby Jihoafrická republika padla, v Moskvě bude bouchat šampaňské… Povím vám to jasně, vláda většiny znamená komunismus…

Ockie vypne rádio. Nemá náladu na politické projevy, je mnohem příjemnější dívat se do krajiny. Představuje si, že je jedním ze svých předků a na voze taženém voly zvolna postupuje do vnitrozemí. Ano, existují lidé, kteří sní předvídatelným způsobem. Ockie, statečný průkopník vznášející se nad plání. Pod rozlehlou oblohou ubíhá kolem žlutohnědá krajina, převážně suchá kromě míst, kde ji protíná řeka. Před nimi mezi nízkými kopci a údolíčky napůl cesty k přehradě Hartbeespoort leží farma, jak jí říkají, i když to opravdová farma žádným smysluplným způsobem není, jeden kůň a pár krav, nějaké slepice a ovce.

Na jedné straně za plotem vidí skupinu mužů s detektorem kovů. Několik domorodých chlapců pod jejich dohledem hloubí jámy. Celé tohle údolí kdysi patřilo Paulu Krugerovi a vytrvale se objevují zvěsti, že někde pod těmi kameny zůstaly zahrabány dva miliony liber ve zlatě z búrské války. Takže kopejte tady, kopejte tamhle, vzhůru za bohatstvím minulosti. Je to chamtivost, ale i tohle má pro Ockieho nostalgický nádech. Moji lidé jsou udatná, odolná parta, přečkali Brity a přečkají i mouřeníny. Afrikánci jsou svébytný národ a Ockie tomu skutečně věří. Nechápe, proč se Manie musel oženit s Ráchel. Olej se s vodou nemísí. A na dětech je to vidět, jsou to všechno zmetci.

Alespoň z tohoto pohledu jsou s manželkou zajedno. Marina svoji švagrovou nikdy neměla ráda. Na tomhle svazku bylo všechno špatně. Proč se její bratr nemohl jednoduše přiženit do vlastního kmene? Udělal jsem chybu, řekl, a za chyby se platí. Manie byl vždycky přihlouple tvrdohlavý. Jít proti přání vlastní rodiny kvůli nějaké takové, marnivé a namyšlené, která ho pochopitelně nakonec odstavila od lože. Kvůli sexu. Protože on se prostě nedokázal ovládnout. O tuhle činnost Marina sama nikdy moc nestála, s jedinou výjimkou, tenkrát v Sun City s tím mechanikem, ale psst, to tady teď nebudeme rozvádět. Ženské byly vždycky bratrova zhouba, ode dne, co se začal holit, z něho byl kozlík, užíval si a tropil potíže, až se jednou dopustil nedopatření a všechno se změnilo. To nedopatření tam teď někde venku slouží v armádě. Dnes ráno poslali zprávu, že dorazí domů až zítra.

Anton přijede domů až zítra, obrátí se Marina dozadu na Amor a pak si začne v zrcátku sluneční clony vylepšovat rtěnku.

K odbočce dorazí ze špatné strany a Amor musí vystoupit, otevřít bránu a zase ji za autem zavřít. Pak se kodrcají po hrubé štěrkové cestě, tu a tam z ní trčí kameny a kovově škrábou podvozek. Ten zvuk připadá Amor příliš hlasitý, zakusuje se do ní. Hlava ji bolí ještě víc. Dokud jeli po otevřené silnici, téměř si dokázala představit, že nikde není, že se jen tak vznáší. Ale teď jí všechny smysly říkají, že co nevidět přistane. Nechce vejít do domu, protože když to udělá, potvrdí se, že se něco stalo, něco se v jejím životě změnilo a už se to nikdy nevrátí. Nechce, aby cesta dělala to, co dělá, zamířila pod sloupy a pak vzhůru do vršku, nechce, aby stoupala vzhůru, nechce vidět dům v údolíčku na druhé straně. Ale je tam a ona ho vidí.

Nikdy se jí nelíbil. Od začátku to bylo divné místo, už když ho její dědeček koupil. Kdo by tady uprostřed buše stavěl v tomhle stylu? Ale děda se utopil v přehradě, dům zdědil táta a začal přistavovat pokoje a venkovní budovy, které neměly vůbec žádný styl, i když on jim říkal lidové. Jeho plány postrádaly veškerou logiku, ale podle mámy chtěl zakrýt původní art deco, protože tátovi připadalo zženštilé. Hlouposti, namítal táta, já to beru prakticky. Má to být farma, ne fantazie. Ale podívejte se, jak to dopadlo. Velká slátanina, čtyřiadvacet vstupních dveří, které se musí na noc zamykat, jeden styl nalepený na druhém. Sedí to tady uprostřed stepi jako opilec v oblečení posbíraném všude možně.

Ale je to přece naše, myslí si teta Marina. Nedívej se na dům, mysli na tu půdu. Sice bez užitku, plná kamení, nic s ní nepořídíš, ovšem patří jen a jen naší rodině, a v tom je síla.

Alespoň že ta manželka už je mimo hru, řekne nahlas Ockiemu.

Pak si vzpomene na dítě na zadním sedadle. Panebože.  Musíš se hlídat, co říkáš, Marino, zejména příštích pár dnů, než ji pohřbí. Mluv anglicky, budeš to mít víc pod kontrolou.

Nechci, abys mě špatně pochopila, otočí se k Amor. Já si tvé matky vážila.

(To tedy ne.) Ale Amor to neřekne nahlas. Úplně ztuhla, protože vůz konečně pomalu zastavuje. Ockie musí zaparkovat kus dál na vjezdu, protože před domem už stojí mnoho jiných aut, povětšinou neznámých. Co tady dělají? Už cítí, jak se ten tlak lidí a událostí dere do jejího nitra přitahovaný dírou v srdci, dírou ve tvaru její matky. Když Amor vystoupí a zabouchne dveře, okamžitě si všimne jediného auta, dlouhého tmavého vozu, a tíha světa na ni dolehne o to víc. Kdo řídí tohle auto, proč zaparkoval před naším domem?

Řekla jsem těm židům, aby počkali a neodvezli ji hned, sděluje jí teta Marina. Aby ses mohla s matkou rozloučit.

Amor nejprve nechápe. Chrup, chrup, chrup, říká štěrk. Předními okny vidí dav lidí v obývacím pokoji jako hustou mlhu a uprostřed sedí její otec shrbený na židli. Pláče, pomyslí si Amor, ale pak jí to dojde: Ne, on se modlí. Pláče, nebo se modlí, poslední dobou se to u něho nedá snadno odlišit.

Pak pochopí a pomyslí si: Nemůžu jít dovnitř. Řidič toho auta čeká v domě, abych se mohla rozloučit s matkou, ale já přece nemůžu do těch dveří vejít. Když do nich vejdu, bude to pravda a můj život se úplně změní. Takže Amor postává venku, zatímco Marina, klapity klap, důležitě nakráčí dovnitř s taškami občerstvení, Ockie se šourá za ní, a pak Amor upustí kufr na schody a vyrazí za roh domu, kolem bleskosvodu a plynových bomb v betonovém výklenku ve zdi a přes zadní terasu, kde německý ovčák Tojo vyspává na slunci a mezi tlapami mu svítí purpurové koule, přeběhne trávník, kolem pítka pro ptáky a kapoku, běží kolem stájí a domků pro dělníky za nimi a uhání na pahorek.

Kde je Amor? Šla hned za námi.

Marina nemůže uvěřit, co ta zatraceně praštěná holka provedla.

Ja, potvrzuje Ockie a pak, protože by rád přispěl, opakuje: Ja!

Ag, ona se vrátí. Marina nemá náladu na shovívavost. Ať už tu nebohou ženskou odvezou. Ta holka o svou příležitost zjevně nestojí.

Mervyn Glass, řidič dlouhého auta, sedí už celé dvě hodiny v kuchyni s jarmulkou na hlavě a na základě příkazu téhle rozkazovačné ženské, sestry ovdovělého, čeká, a ona si teď na něho vyskakuje, aby sebou hnul! S touhle rodinou je těžké pořízení, Mervyn nedokáže přijít na to, co se tu vlastně děje, ale nezdá se, že by mu to vadilo. Vyčkávat v uctivém mlčení je podstatná součást jeho práce a Mervyn si vypěstoval schopnost předstírat hluboký klid, třebaže je mu cizí. Ve svém jádru je Mervyn Glass frenetik.

Teď tedy vyskočí. Se svým pomocníkem se vydají snést tělesné ostatky zesnulé z ložnice v podkroví. Potřebují k tomu nosítka a vak se zipem, což provází poslední projev manželova žalu, který objímá zesnulou choť a prosí ji, aby neodcházela, jako kdyby odcházela na základě vlastního rozhodnutí a bylo možné ji přesvědčit, aby si to rozmyslela. Ani toto není nijak výjimečné, jak by vám Mervyn řekl, kdybyste se ho zeptali. Mnohokrát už tohle všechno viděl, včetně toho, jak zvláštně k sobě mrtvola lidi přitahuje. Do zítřka se to změní, tělo zmizí a jeho setrvalou nepřítomnost zakryjí plány, přípravy, vzpomínky a čas. Ano, už zítra. Mizet začnou okamžitě, ovšem v jistém smyslu nezmizí nikdy.

Ale prozatím tu dosud zůstává tělo, ta děsivá realita masa a kostí, věc, která všem, dokonce i těm, kteří zesnulou neměli rádi, a těch tu pokaždé pár bývá, připomíná, že jednoho dne tu budou ležet taky, stejně jako ona, zbavení všeho osobního, pouhá věc, neschopná se ani na sebe podívat. A mysl se od takové neexistence odtahuje, nedokáže si představit, že by nemyslela, nedokáže si představit tu nejledovatější prázdnotu.

Tahle naštěstí není těžká, nemoc toho na ní mnoho nenechala, a snadno ji snesou po schodech i obtížným ohybem dole a chodbou ke kuchyni. Vyjděte zadem, přikazuje panovačná švagrová, dolů podél domu, neneste ji kolem hostů. Pokud si návštěvníci uvědomili, že zesnulá skutečně opouští dům, pak jen proto, že dlouhá dodávka venku nastartovala a za zvukem motoru zůstává ve vzduchu pouze slábnoucí vibrace.

Pak už tu Ráchel opravdu není. Přišla sem jako těhotná nevěsta před dvaceti lety a od té doby nikdy neodešla. Ale teď už předním vchodem nikdy nevejde.

V domě opadl jistý nevyslovený strach, třebaže si lidé vlastně nejsou jistí proč a slovy ho sotva někdo vyjádřil. Většinu času jsou to slova, co strach odvracejí: Můžu vám přinést další šálek čaje? Nechtěla byste ochutnat moje piškoty?

To už samozřejmě Marina mistrně vlévá konejšivé fráze do rozbouřených hlubin, hrozících, že se vylijí z hrází. I když při tom nervózně kroutí korálky kolem krku.

Ne, nemám hlad.

A to je Manie, její o hodně mladší bratr, co jejím očím připadá jako sova, soví mládě, které kdysi ještě jako dítě našla a pečovala o ně.

Ale no tak, dej si alespoň trochu čaje. Jsi z toho pláče celý dehydrovaný.

Nech mě, nech mě, nech mě, říká s důrazem, který zní jako vztek, třebaže možná ani nemluví na ni.

Co se stalo s tou sovou? Něco ošklivého, vzpomíná Marina, i když si to nedokáže přesně vybavit.

Už nikdy nebudu pít čaj, říká Manie.

Ale jdi, namítne podrážděně sestra, nemluv nesmysly.

Marina nechápe, proč ho smrt jeho ženy tak drtí, ta ženská umírala půl roku, měl celou věčnost, aby se na to připravil. Ale Manie se rozkládá stejně jako dolní lem jeho svetru, všimla si, jak tahá za nitě.

Nech toho, přikáže mu. Svlíkni ho a dej mi ho, já ti ho spravím.

Mlčky poslechne. Marina vezme svetr a jde hledat jehlu a nit. Pokud má Ráchel někde něco takového. Měla. Mentální oprava ji uspokojuje, jako když ztuhlý kloub zapadne do jamky. Ráchel už od teď bude vždycky v minulém čase.

Manie se bez svetru chvěje zimou, i když je teplý jarní den. Roztaje ještě vůbec někdy? Když Ráchel žila, nikdy mu tak palčivě nescházela jako právě teď a její nepřítomnost cítí hluboko uvnitř jako ocelový chlad. Uměla proniknout do mojí nejniternější části a zarážet tam svoje jehličky. Nedokázali jsme odlišit lásku od nenávisti, tak jsme byli spjatý. Dva stromy propletený dohromady, kořeny vzájemně zaklesnutý jako osud. Kdo by nechtěl uniknout? Ale jenom Bůh mě může soudit, jen on ví! Odpusť mi, Bože, vlastně chci říct, Ráchel, nejsem stavěný tak pevně jako většina lidí.

Už zase brečí. Marina ho pozoruje z druhé strany pokoje. Posléze objevila v zásuvce šití a usadila se do kouta, odkud může pozorovat ruch v domě, a přitom všichni vidí, jak je užitečná. Šije a peče, má šikovné ruce. Ovšem pohled na manžela, který prochází kolem s další skleničkou v ruce, ji rozruší do té míry, že se píchne do prstu.

Ehm, já tě sleduju, houkne na Ockieho.

Ale ten už se sune dál, knír smočený v brandy, a v duchu si myslí: Sklapni, kdo si myslíš, že jsi? Na chvíli mu vypadlo z hlavy, proč tady vlastně je, a prohodí k jednomu muži v pokoji: Bavíte se dobře?

Prosím? opáčí dotyčný.

Ale Ockie už se vzpamatoval a pohupuje se na špičkách. Myslel jsem, za daných okolností.

Muž, s nímž mluví, je čekatel na místo duchovního v holandské reformované církvi. Tenhle vysoký a nervózní čekatel s výrazným ohryzkem ztratil během posledního roku, aniž to kdokoli tuší, téměř zcela svou víru. Připadá mu, že klopýtá trnitou pustinou, v důsledku čehož se téměř neustále usmívá. Ve chvíli, kdy ho Ockie osloví, se sám pro sebe uculuje a v duchu se obírá otázkou, jestli ještě vůbec na něco věří; při tom oslovení sebou provinile trhne.

Amor ty dva, strýce i duchovního svíraného pochybnostmi, sleduje posuvnými dveřmi do pokoje. Z vršku pahorku vidí celé průčelí domu, všechna okna jako na výstavě, a proto tady ráda sedává, i když má zakázáno chodit sem sama. Tam dole v přízemí nikdy nebylo tak rušno, hemží se tam spousta lidí jako postavičky v domečku na hraní. Těm však pozornost nevěnuje. Hledí na jedno jediné okno v patře, třetí zleva, a říká si: Ona tam je. Když sejdu z kopce a vyjdu po schodech, bude na mě ve svém pokoji čekat. Jako vždycky.

A vidí, že se tam někdo pohybuje. Ženská postava, pobíhá sem tam. Když Amor přimhouří oči, dokáže si představit, že je to opravdu její matka, má opět silné a zdravé tělo a odklízí léky ze stolku vedle postele. Už je nepotřebuje. Máma už je zase zdravá, čas se vrátil zpátky, svět je zas takový jako dřív. Jak snadné.

Ale Amor ví, že to jen předstírá a že ta osoba v pokoji není máma. Je to Salome, no ovšem, Salome je tu na farmě odjakživa, nebo to člověku tak připadá. Dědeček vždycky říkal: No jo, Salome, tu jsem dostal i s pozemky.

Stahuje povlečení z postele a na chvíli se při tom zastaví. Zavalitá, pevná postava, na sobě má obnošené šaty, které jí před lety dala máma. Kolem hlavy uvázaný šátek. Je bosá a chodidla má popraskaná a špinavá. Taky ruce má poznamenané, odřeniny a jizvy z bezpočtu drobných nehod. Údajně je stejně stará jako máma, čtyřicet, ale vypadá starší. Přesně se to u ní určit nedá. Tvář toho mnoho neprozradí, nosí ji jako masku, jako vyleptanou podobiznu.

Ale některé věci víš, protože jsi je sama viděla. Stejně nezúčastněně, jako zametá a uklízí dům a pere oblečení lidí, co tu bydlí, se Salome starala o mámu při poslední nemoci, oblékala ji a svlékala, pomáhala jí při mytí žínkou v kbelíku horké vody, podpírala ji cestou na záchod, ano, dokonce jí utírala zadek, když použila mísu, utírala krev a sračky a hnis a moč, všechny ty práce, příliš špinavé nebo příliš intimní, které lidé ve vlastní rodině dělat nechtěli. Ať to udělá Salome, je za to přece placená, ne? Seděla u mámy, když umřela, hned vedle postele, třebaže to vypadá, že ji nikdo nevidí, pro většinu je neviditelná. A cokoli Salome cítí, je zřejmě taky neviditelné. Ukliď to tady, vyper povlečení, poručili jí, a ona poslechne, všechno uklidí, vypere povlečení.

Ale Amor ji vidí oknem, takže vůbec není neviditelná. Vybavuje si vzpomínku, kterou pochopila teprve teď, na jedno odpoledne asi před dvěma týdny, v téže ložnici, s mámou a tátou. Zapomněli, že tam v koutě sedím. Neviděli mě, byla jsem pro ně jako černoška.

(Slibuješ mi to, Manie?

Visela na těm, vyzáblé ruce ho svíraly, jako v nějakém hororu.

Jo, udělám to.

Protože já opravdu chci, aby něco měla. Po tom všem, co pro nás udělala.

Rozumím, ujišťuje ji.

Slib mi, že to uděláš. Řekni to.

Slibuju, říká táta a jako by se dusil.)

Pořád ještě vidí ten obrázek, její rodiče propletení jako Ježíš a jeho matka, strašlivě smutný chumel sevřených rukou provázený pláčem. Zvuk někde jinde, výš a oddělený, slova k ní doléhají až teprve teď. Ale konečně chápe, o kom mluvili. No ovšem. Vždyť je to jasné. Troubíku.

Amor sedí na místě, které má ráda, mezi skalami, u paty spáleného stromu. Kde jsem seděla, když udeřil blesk, kde jsem skoro umřela. Prásk, z nebe sletěl bílý oheň. Jako kdyby na tebe ukázal Bůh, říká táta, ale jak by to mohl vědět, nebyl tady, když se to stalo. Boží hněv je jako plamen pomsty. Ale já jsem nehořela, ne jako ten strom. Jen moje chodidla.

Dva měsíce jsem se uzdravovala v nemocnici. Chodidla mám pořád ještě citlivá, přišla jsem o malíček. Dotkne se ho, prstem ohmatává jizvu. Jednou, říká nahlas. Jednou to udělám. Ale myšlenka se přetrhne napůl cesty, a co jednou udělá, zůstane nedořečené.

Teď totiž na pahorek z druhé strany šplhá někdo další. Blíží se lidská postava, zvolna se vyplňuje, přibírá věk, pohlaví a rasu jako kousky oblečení, až se Amor posléze dívá na černého kluka, také třináctiletého, oblečeného v potrhaných šortkách a tričku, na nohou rozedřené tenisky.

Pot lepí látku na kůži. Uvolní ji prsty.

Ahoj, Lukasi, řekne.

Jaksemáš, Amor.

Nejprve je třeba tlouct do země klackem. Pak se Lukas usadí na kámen. Mluví spolu bez zábran. Nepotkávají se tady nahoře poprvé. Jsou to pořád ještě děti, ale zanedlouho už dětmi nebudou.

Je mi líto tvojí mámy, řekne Lukas.

Amor se málem znovu rozpláče. To je v pořádku, že to Lukas říká, protože jeho otec taky umřel, ve zlatém dole u Johannesburgu, když byl Lukas ještě malý. Něco je spojuje. Pak jí naskočí, na co si předtím vzpomněla, a chce mu o tom říct.

Teď už je to vaše, ten domek, řekne.

Hledí na ni, nerozumí.

Moje máma řekla mýmu tátovi, aby ho tvojí mámě daroval. Křesťan vždycky drží slovo.

Lukas se podívá z kopce na druhou stranu, na chátrající domek, kde bydlí. Domek Lombardových. Všichni mu tak říkají, i když stará paní Lombardová zemřela už před lety, ještě než ho dědeček koupil, aby se do něj nenastěhovala ta indická rodina, a nechal tam Salome bydlet. Některá jména utkví, jiná ne.

Náš domek?

Teď už bude váš.

Lukas zamrká, pořád ještě nechápe. Vždycky to byl jeho dům. Narodil se tam, spí tam, o čem to ta bílá holka mluví? Znuděně si odplivne a vstane. Amor si všimne, jaké má teď Lukas dlouhé a silné nohy a jak mu na stehnech rostou chlupy jako drátky. Také ho cítí, pach potu. Tohle všechno je nové, nebo si toho možná poprvé všimla, a už se cítí trapně, ještě dřív, než postřehne, že se na ni dívá.

Co je? ptá se Amor, schoulí se a obemkne si pažemi kolena.

Nic.

Lukas přeskočí na její kámen a sedne si na bobek vedle ní. Holou nohu má těsně vedle její, Amor cítí, jak ji škrábe, sálá z ní teplo, a ucukne kolenem.

Uch, namítne. Měl by ses umejt.

Lukas se rychle zvedne a přeskočí zpátky na druhý kámen. Teď už je jí líto, že ho odehnala, ale neví, co říct. Lukas si zvedne klacek a opět s ním buší do země.

Tak jo, řekne.

Oukej.

Lukas šlape dolů z kopce stejnou cestou jako přišel, švihá klackem do bílých vršků trávy, zapichuje ho do termitišť. Dává světu na vědomí, že je tady.

Amor ho sleduje, dokud nezmizí, a mezitím se jí ulevilo, protože to dlouhé černé auto zmizelo a velká černota, která seděla na ní, se vytratila taky. Pak se váhavým krokem vydá dolů po opačné straně svahu, tu a tam se zastaví, aby se podívala na kámen nebo list, a míří ke svému domu, nebo k domu, který za svůj vlastní považuje. Ve chvíli, kdy vstupuje do zadních dveří, uplynulo sto třicet tři minut a dvaadvacet vteřin od chvíle, kdy prchla. Odjela čtyři auta včetně toho dlouhého tmavého, a jedno nové přijelo. Telefon zvonil osmnáctkrát, zvonek u dveří dvakrát, v jednom případě proto, že někdo poslal květiny, které, i když je to bizarní, dorazily až sem. Vypilo se dvaadvacet šálků čaje, šest hrnků kávy, tři sklenice studeného nápoje a šest brandy s kolou. Tři toalety v přízemí, nezvyklé na takový provoz, podstoupily dohromady sedmadvacet spláchnutí a odvedly do stoky devět celých osm desetin litru moči, pět celých dvě desetiny litru stolice, jeden plný žaludek vyzvraceného jídla a pět mililitrů spermatu. Čísla pokračují dál a dál, ale co s tím matematika nadělá? V každém lidském životě je ve skutečnosti všechno jenom jednou.

Jak se Amor vplíží do kuchyně, slyší vzdálené hlasy, i když tahle část domu je tichá. Vyjde po schodech do patra. Zamíří chodbou do svého pokoje. Cestou musí projít kolem matčina, který je teď prázdný, Salome odešla vyprat povlečení, a třebaže Amor ví, že to, co se nestalo, nestalo se tady, neodolá, musí vejít dovnitř.

Malá holka hledí na máminy věci. Zná to všechno zpaměti, kolik kroků od dveří k posteli, kde je vypínač k lampě, spirálový oranžový vzor na koberci, ze kterého rozbolí hlava, atd., atd. Napadne ji, že koutkem oka vidí máminu tvář v zrcadle, ale když se tam podívá, už je pryč. Místo toho matku cítí, nebo spíš směs vůní, kterou vnímá jako svoji matku, ale ve skutečnosti jsou to stopy nedávných událostí včetně zvratků, kadidla, krve, léků, parfému a pod tím vším temný tón, možná pach nemoci samotné. Vydechují ho stěny, vznáší se ve vzduchu.

Není tady.

Její sestra Astrid ji nějak zahlédla a přišla za ní.

Odvezli ji.

Já vím. Viděla jsem.

Salome stáhla a odnesla povlečení a na holé matraci je skvrna po čemsi nedefinovatelném. Obě hledí na ten výrazný temný obrys, jako by to byla mapa nového světadílu, fascinujícího a děsivého.

Byla jsem u ní, když umírala, řekne nakonec Astrid a hlas se jí chvěje, protože nemluví pravdu. Nebyla s matkou, když umírala. Byla za stájemi a povídala si s Deanem de Wetem, klukem z Rustenburgu, který občas chodí na farmu pomáhat, kydat stáje. Deanovi před několika lety zemřel otec a Dean podporoval Astrid radou, když jí umírala matka. Je to prostý upřímný kluk a Astrid těší jeho pozornost, součást širšího vědomí o mužích, jež začala poslední dobou vnímat. Takže u Ráchel Swartové, když přišla její hodinka, byl pouze její manžel, tedy táta či Manie, a ta černoška, jak se jenom jmenuje, Salome, ale ta se zjevně nepočítá.

Měla jsem tu být, pomyslí si Astrid. Její pocit provinilosti ještě prohlubuje, že místo toho flirtovala s Deanem. Mylně věří, že to na ni její sestra ví. Nejen tohle, ale mnoho dalšího. Třeba to, že před půlhodinou vyzvrátila oběd, což dělá pravidelně, aby zůstala štíhlá. Má k podobným paranoidním obavám sklon, někdy ji přepadá podezření, že lidé kolem ní můžou tajně číst její myšlenky, nebo že život je složité představení, ve kterém všichni ostatní hrají nějakou roli, jen ona ne. Astrid je bázlivá osůbka. Mezi jiným se bojí tmy, chudoby, bouřky, toho, že ztloustne, zemětřesení, přílivových vln, krokodýlů, černochů, budoucnosti a toho, že se zavedené struktury společnosti rozpadnou. Že ji nikdo nemiluje. Že to tak bylo vždycky.

Ale Amor teď pláče, protože Astrid řekla to slovo, jako kdyby to byl fakt, ale to není, není, i když je dům plný lidí, kteří by tu neměli být, normálně tady nejsou, nebo aspoň ne všichni najednou.

Měli bychom se připravit, řekne netrpělivě Astrid. Musíš si svlíknout tu uniformu a vzít si něco jinýho.

Připravit na co?

Na to Astrid nemá odpověď, a to ji štve.

Kam jsi šla? Všichni jsme tě hledali.

Vylezla jsem na pahorek.

Víš, že tam nesmíš chodit sama. A co děláš tady? V její ložnici?

Jenom jsem se dívala.

Dívala na co?

Já nevím.

To je pravda, Amor opravdu neví, jen se dívá, nic víc.

Jdi se převlíknout, přikáže jí Astrid, která si zkouší hlas dospělé ženy, když se teď jedna pozice uvolnila.

Nemůžeš mě komandovat, odsekne Amor, ale odchází, jen aby unikla Astrid, která v okamžiku, kdy se v pokoji ocitne sama, zvedne náramek, co zahlédla na nočním stolku, hezký řetízek z modrých a bílých korálků. Vídala ho na matčině ruce a občas si ho už zkoušela. Teď si náramek opět přetáhne přes zápěstí a cítí, jak jí příjemně měří tep. Rozhodne se, že jí patřil odjakživa.

Nejsem krásná, myslí si Amor, nikoli poprvé, když se prohlíží v zrcadle na vnitřní straně dveří skříně. Stojí před ním ve spodním prádle, které zahrnuje malou nedávno pořízenou podprsenku, a vědomí, že její tělo dospívá, je stále ještě nové a zneklidňující. Rozšířily se jí boky a jejich objem jí připadá nemotorný, přehnaný, necudný. Protiví se jí břicho, stehna, svěšená ramena. Stejně jako tolika lidem se jí protiví celé tělo, navíc se zvláštní intenzitou dospívajících, kterou dnes pociťuje víc než jindy, naléhavěji, ostřeji.

V takových okamžicích niterného uvědomění se vzduch kolem ní náhle nabije jasnozřivostí. V poslední době už několikrát vytušila, že ze stěny spadne obraz, okno se rozletí dokořán, tužka se skutálí ze stolu, vždycky zlomek vteřiny před tím, než se to stalo. Dnes hledí za svůj odraz v zrcadle a cítí s jistotou, že želví krunýř začerněný ohněm se z nočního stolku vznese do vzduchu. Pozoruje, jak se vznáší. A jako by ho vlastníma očima vedla, sleduje, jak klidně míří doprostřed pokoje. A pak ho nechá spadnout, nebo jím možná mrští, protože krunýř prudce dopadne na podlahu a roztříští se.

Želví krunýř je, nebo spíš byl, jednou z mála součástí její sbírky kuriozit z okolní stepi. Podivně tvarovaný kámen, drobounká lebka mangusty, dlouhé bílé pírko. Jinak se v pokoji žádné obvyklé známky či stopy nevyskytují, stojí tu prostá postel s přikrývkou, noční stolek s lampičkou, skříň a prádelník, dřevěnou podlahu nezakrývá koberec ani nic jiného. Stěny jsou také holé. V dívčině nepřítomnosti pokoj působí jako nepopsaná stránka, nejsou tu žádné drobnosti, které by o ní něco prozrazovaly, což o ní možná samo něco vypovídá.

Když o chvilku později sestupuje po schodech, drží kus želvího krunýře v ruce. Dosud se tu vyskytují nějací lidé, ale Amor s očima upřenýma před sebe míří k postavě svého otce, dosud zhroucené v křesle.

Kdes byla? ptá se táta. Měli jsme velkou starost.

Byla jsem na kopci.

Amor. Víš přece, že na něj nemáš sama lézt. Proč se tam pořád vracíš?

Nechtěla jsem ji vidět. Utekla jsem.

Co to máš v ruce?

Amor mu podá pokroucený střep krunýře a v tom napůl omámeném stavu si ani nedokáže vybavit, co to je a kde to vzala. Vypadá opravdu nechutně, jako obrovský starý nehet, fuj. Něco, co tam venku sebrala. Pořád nosí z venku různé hnusné úlomky a kousky. Otec to málem odhodí, ale rozhořčení se vzápětí vytratí a on drží střep v ruce stejně zvadle jako předtím Amor.

Pojď sem.

V tu chvíli k ní cítí velkou něhu, hlubokou a současně sentimentální. Taková bezbranná, prostá duše. Moje dítě, moje holčička. Přivine ji k sobě a oba současně roztají a vrátí se v duchu zpátky k podobné chvíli před sedmi lety, k té bílé záři krátce po úderu blesku, k tomu napůl snovému, napůl bdělému následnému stavu. Nesl Amor v náručí z kopce. Zachraň ji. Zachraň ji, Pane, a já budu navždycky Tvůj. Manie si v tu chvíli připadal jako Mojžíš sestupující z hory, právě to odpoledne se ho dotkl Duch svatý a jeho život se změnil. Amor si to pamatuje jinak, zápach spáleného masa ve vzduchu jako při grilování, puch oběti ve středu světa.

Pahorek. Lukas. Rozhovor. To mu přišla dolů říct a odtáhne se od košile, na kterou ji přimáčkl, od pachu potu, žalu a deodorantu Brut.

Dodržíš svůj slib, řekne Amor. Žádnému z nich není jasné, jestli mu to oznamuje, nebo se ho ptá.

Jaký slib myslíš?

Ty víš. O co tě máma požádala.

Táta je unavený, téměř na šrot, všechen písek by se z něho mohl brzy vysypat. Ja, říká neurčitě, co jsem slíbil, to udělám.

Uděláš to?

Řekl jsem, že jo. Vytáhne z kapsy saka kapesník, vysmrká se a podívá se do kapesníku, aby viděl, co vytvořil. Opět ho zastrčí. O čem jsme to vlastně mluvili? zeptá se.

(O Salome a jejím domku.) Amor však dojdou síly a opět se mu schoulí na hruď. Nemůže její slova slyšet.

Co jsi říkala?

Nechci zpátky na internát. Nenávidím to tam.

Táta přemýšlí. Nemusíš se tam vracet, řekne. Bylo to jenom dočasně, když máma… když máma stonala.

Takže nepojedu zpátky?

Ne.

Nikdy?

Nikdy. Slibuju.

Amor si připadá náhle skleslá a zbytečná, jako by se ocitla v tichu horké podzemní jeskyně. Vrtkavé je srdce lidské. Odpoledne se úží ke svému dlouhému žlutému konci. Dnes ráno máma umřela. Brzo bude zítra.

Manieho už její přítulnost unavuje a musí potlačit nepatřičné nutkání dceru odstrčit. Vždycky mu dělalo starost, ničím konkrétním nepodloženou, jestli je Amor opravdu jeho. Narodila se poslední, neplánovaně, počali ji v napjatém středním období, kdy začali se ženou spát odděleně, každý ve své ložnici. Žádné velké milování se nekonalo, ale právě tehdy přišla Amor na svět.

Ale ať už přišla odkudkoli, nepochybně je součástí nebeského plánu. Zajisté byla nástrojem jeho obrácení na víru, když jim ji Pán skoro vzal a Manie se konečně otevřel Duchu svatému. Nedlouho poté, uprostřed hluboké modlitby, pochopil, že se musí očistit. On, Herman Albertus Swart, se musí manželce doznat ke svým selháním a požádat ji o odpuštění, takže pověděl Ráchel všechno, nevynechal ani hazardní hry a prostitutky, obnažil se a svlékl z kůže, ale místo aby se v jeho manželství vyčasilo, obloha se zatáhla, a místo aby mu odpustila, odsoudila ho a shledala značně nedostatečným, a místo aby ho následovala do údolí světla, otočila se na opačnou stranu, zpátky k vlastním lidem. Nevyzpytatelné zůstávají pro nás cesty Páně.

Obrátí se v křesle, vezme dceřinu tvář do dlaní, otočí ji k sobě a hledá nějakou známku, jež by mohla pocházet jedině z jeho těla, z jeho buněk. Nedělá to poprvé. Amor na něho vystrašeně hledí ze svých temných souhvězdí.

Možná jí chtěl právě něco říct, ale tomu naštěstí zabrání příchod duchovního Simmerse. Laskavý kněz tu strávil většinu dne, modlitbou a radou podpíral důležitého člena své boží obce. V době tázání a hledání poté, kdy kolem Manieho prolétl Boží oheň a on konečně uzřel pravdu, byl Alwyn Simmers jeho duchovním rádcem a jeho pastýřem. Přísné regule jeho církve jsou nosné trámy a podpěry, jež mě drží zpříma.