Sarah Larková

ZVĚROLÉKAŘKA

Velké sny

IKAR

Sarah Lark

DIE TIERÄRZTIN

Große Träume

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign, München

Jacket photo © by Nikaa/Trevillion Images und shutterstock.com

Landkarte © by Kristin Osenau

Translation © 2022 by  Zuzana Soukupová

ISBN  978-80-249-4799-0

PROLOG

Belgie – Ledegem u Kortrijku

1906

Nellie opustila veterinární ordinaci a vydala se kolem domu De Grootových na pastvinu. Měla zpoždění, Phippsův poník už nebyl ve výběhu. Chlapec se jí nejspíš nedočkal a vyjel si sám. Pak k ní ale dolehly tóny houslí z malé stáje, kterou poník sdílel s kočárovým koněm Phippsova otce.

Nellie se usmála. Její vyjížďka byla zachráněna. „Phippsi! Proč jsi odvedl Ceese do stáje?“

Strčila do vrat a malý bělouš ji pozdravil hlubokým zařehtáním. Hnědovlasý chlapec, který seděl na balíku slámy a ladil housle, k ní zvedl oči.

„No protože jsi tu nebyla. A já chtěl, aby si maminka myslela, že jsem na vyjížďce.“ I o dva roky starší Philipp, kterému Nellie od chvíle, kdy se naučila mluvit, říkala Phipps, se nezdržoval pozdravem, ačkoli se od včerejška neviděli. Chodili v Kortrijku, nejbližším městě, do různých škol a vraceli se domů až odpoledne. Když byli spolu, připadalo jim, jako by se vůbec nerozloučili. Od dětství se kamarádili, ale měli k sobě blízko jako sourozenci. „Proč jdeš tak pozdě?“

„Něco mě zdrželo.“ Její světlehnědé oči se rozzářily, když mu začala vyprávět, o co šlo. Vzala si z hromady taky jeden balík slámy a postavila ho před Phippse. „Byla jsem v ordinaci tvého otce. Pomáhala jsem mu.“ Téměř hrdě ukázala na své lněné kalhoty, které měla potřísněné krví. „Musel jednomu pejskovi amputovat nohu. Byla to urgentní operace. A neměl tam nikoho, kdo by mu pomohl. Zahlédla jsem, jak k němu majitelé chudinky Dropje spěchají. Postřelili ho na lovu, lýtkovou i holenní kost levé zadní nohy měl úplně rozdrcenou. Ale pan De Boer ho nechtěl nechat uspat. A tak se tvůj otec rozhodl pro amputaci. Jenže potřeboval pomoct. Docela nadával, že jsi pryč… Takže mě nechal, abych mu asistovala. A víš co, Phippsi, on mě pochválil! Povídal, že by byl ze mě dobrý zvěrolékař, kdybych byla kluk.“

Nellie se zvedla, vzala do ruky kartáč, nasadila koníkovi ohlávku a začala ho hřebelcovat. Ve čtrnácti letech byla vytáhlá a plná energie. Phipps byl na rozdíl od ní spíš klidný chlapec. Jeho jedinou vášní byla hra na housle. Chlapcovi rodiče bohužel neviděli rádi, když se někam se svým nástrojem schoval a hrál, místo aby jezdil na koni, kopal do míče nebo běhal venku jako „správný kluk“.

Dřív se toulal po okolí docela rád – obvykle s Nellie. Od dětství si spolu hráli, jen kvůli ní Phipps chytal pulce nebo kradl třešně v sousedově zahradě. To všechno ale skončilo, když objevil hudbu. Otevřela mu úplně nový svět.

V Ledegemu, malé belgické vesnici, v níž Phipps a Nellie žili, se hudba moc neprovozovala. Nanejvýš tu hrávala dechovka na vesnických slavnostech. Kdo si chtěl poslechnout koncert, musel se vydat do patnáct kilometrů vzdáleného Kortrijku nebo ještě o něco dál jiným směrem do Ypern. Rodiče Nellie tam občas jezdívali. Theo a Greta De Grootovi hudbě příliš neholdovali, nanejvýš si zašli občas do divadla. Phipps proto poprvé uslyšel hru na housle až před dvěma lety, když do vesnice zavítala potulná cikánská společnost. Phippsův otec ošetřil jednoho jejich koně a chlapec byl naprosto unesený vášnivými melodiemi, které cikáni hráli večer u ohně. Nellie si s oblibou vybavovala vzpomínku na to, jak se v noci kradli z domu, aby si je alespoň z dálky poslechli. Tenhle tajný výlet výjimečně navrhl Phipps. Obvykle to bývala spíš ona, kdo přicházel s nápady na zakázané akce.

Phipps pak nedal pokoj a hrozně si přál housle – k narozeninám, Vánocům nebo ke všemu dohromady. Tvrdil rodičům, že už mu nemusejí koupit nic jiného. Za housle se byl ochoten vzdát dárků na několik let dopředu.

Nakonec svůj vysněný nástroj dostal, levné housle, které zpočátku vydávaly jen otřesné kvílivé zvuky. Nikdo nevěřil, že by z nich Phipps dokázal vyloudit něco lepšího, ale ten zázrak se stal. Ukázalo se, že je mimořádně hudebně nadaný, a brzy ho rodiče museli brzdit, aby nestrávil celý den cvičením na housle. Nellie to přijímala s pochopením a vždycky byla ochotná Phippse krýt, když se potřeboval někam zašít a hrát. Například projížděla jeho poníka, zatímco on tajně cvičil ve stáji.

Osedlala bělouše a zastrkala si dlouhé rusé vlasy pod čepici. Nikdo nesmí poznat, že je to dívka, kdo cválá na skotačivém koníkovi po loukách a lesních cestách.

„Tak ráda bych se stala zvěrolékařkou,“ povzdechla si, když vyváděla Ceese z ustájení. „A nechápu, proč bych kvůli tomu musela být kluk.“

Phipps k ní stočil pohled. „Holky na vysoké školy neberou,“ upozornil ji lakonicky.

Nellie zkrabatila čelo, které bylo stejně jako její celý úzký obličej poseté pihami. „Tak se teda odstěhuju do jiné země,“ prohlásila rozhodně. „Někde mě určitě studovat nechají.“

Phipps zavrtěl hlavou. „Nikde,“ poučil ji. „Náhodou to vím, protože otec zrovna někde četl o možnostech lékařského studia pro ženy. V některých zemích už je přijímají na medicínu, ale na veterinu ne. Otec poznamenal, že je to dobře.“

Vrhla na něho rozzlobený pohled. „A ty s ním snad souhlasíš?“

Phipps protočil panenky. „Jasně že ne. Nikdo nemůže být lepší veterinář než ty. Protože nikdo není zblázněný do zvířat jako ty.“

Nellie odjakživa sbírala ptáčky se zlomenými křídly i prašivé kočky, které se jí kupodivu nechávaly chytit a léčit vlastnoručně vyrobenou mastí z měsíčku lékařského. Každý večer se u zadního vchodu do Nelliiny zahrady scházely spousty jednookých nebo třínohých psů a koček. Její matka považovala ta zvířata za odporná a nadávala, Nellie ale na své chráněnce nedala dopustit.

„Tak mě prostě budeš muset nechat, abych studovala s tebou, až budeš na univerzitě,“ usoudila. „Ty budeš zapisovat přednášky a já studovat tvé učebnice. Když nebudu něčemu rozumět, tak mi to vysvětlíš. To pro mě uděláš, ne?“

„Já se ale zvěrolékařem nestanu,“ prohlásil Phipps. „Budu houslista, to přece víš.“

Nellie shovívavě pokývala hlavou a chystala se vyvést koníka ze stáje. „Ach Phippsi, samozřejmě že se staneš zvěrolékařem. Tvůj otec bude trvat na tom, abys jednou převzal jeho praxi.“ Doktor Theo De Groot vedl dobře zavedenou venkovskou ordinaci. „Nanejvýš bys mohl jít studovat medicínu pro lidi. To je možná ještě prestižnější, s tím by otec možná souhlasil. Jen by ses pak musel usadit někde jinde. Doktorem se u nás jednou stane můj bratr.“

Nellie byla dcerou místního venkovského lékaře. Doktor Pieter Van der Heyden měl svou ordinaci v sousedním domě vedle De Grootových a jeho syn se na rozdíl od Phippse nemohl dočkat, až se jednoho dne vydá v jeho stopách. Lukas byl podstatně starší než Nellie a Phipps, za dva roky už půjde na univerzitu.

„Nic z toho není pro mě,“ namítl Phipps. „Nemůžu vidět krev.“

Nellie se zasmála. To tedy rozhodně nebyla pravda. Doktor De Groot už celé roky trval na tom, aby mu Phipps při práci pomáhal. Sice to nedělal rád, ale špatně se mu při tom nedělalo.

„No, uvidíme,“ ukončila diskuzi a konečně vyjela na poníkovi.

Zakrátko už cválala polními cestami kolem Ledegemu a snila o své ordinaci. Stane se veterinářkou, to je jisté! Byla přesvědčená, že dokáže uskutečnit všechno, co si zamane. Phippsovi ale taková rozhodnost chyběla. Ať už si přeje studovat hudbu sebevíc, nakonec stejně udělá to, co bude chtít jeho otec.

STUDIUM

Belgie – Ledegem

Holandsko – Utrecht

1908 až 1912

KAPITOLA 1

„Mně se to ale vůbec nezdá,“ zaslechla rozzlobenou matku, když se chystala otevřít dveře do obývacího pokoje. Její rodiče ji pozvali, aby si spolu vážně promluvili. „Je samozřejmě dobře, když umí dívka počítat – jednoho dne bude muset vést domácnost, takže by se měla naučit jak vyjít s rozpočtem. Ale k čemu bude potřebovat fyziku a chemii? Ty jeptišky jsou schopné vychovat mi z ní sufražetku! Nechci jim Cornelii nechat déle, než je třeba.“

Nellie něco podobného očekávala, ale když otevřela dveře, poznala, že situace je ještě horší, než se obávala. Otec držel v ruce její vysvědčení a pozorně ho studoval, matka stála za ním a také se dívala na známky. Ve škole se toho dne rozdávala pololetní vysvědčení a Nellie byla se sebou navýsost spokojená. Ve všech přírodovědných předmětech byla nejlepší ze třídy, a také z francouzského a holandského jazyka dostala dobré známky. V poznámce pak škola důrazně doporučovala, aby jí bylo umožněno po skončení školního roku pokračovat se studiu na lyceu, aby mohla složit maturitu. Dívčí škola v Kortrijku byla přísnou církevní institucí, která žákyně nepřipravovala jen k vedení domácnosti, ale také k profesní dráze. Závěrečné zkoušky na lyceu po dvanácti školních letech dívky opravňovaly k dalšímu studiu jen několika oborů, na které ženy přijímali, a také učitelského ústavu.

Většina rodičů však nenechávala své dcery chodit do školy tak dlouho. Téměř všechny dívky ji opouštěly v šestnácti letech po deseti letech školní docházky a před Nellie teď stálo zásadní rozhodnutí. Horoucně si přála dostat se na vysokou školu, i když vysněné studium zvěrolékařství bylo ženám stále odpíráno. Přesto neztrácela optimismus, za dva roky by se přece mohlo leccos změnit. Plná naděje proto upozornila matku na doporučení školy. O tom si dnes večer promluvíme s otcem, odkázala ji na večer a její výraz nevěstil nic dobrého.

A teď tedy, ještě před večeří, došlo k onomu obávanému rozhovoru. Doktor Theo Van den Heyden touhle dobou rád odpočíval po práci se sklenkou koňaku u krbu. Matka tyto chvíle s oblibou využívala, aby s ním probrala nepříjemná témata. Ušetřilo jí to dlouhé diskuze, protože její muž se snažil všechny problémy rychle vyřešit, aby se mohl dál věnovat novinám a koňaku. Většinou s návrhy své ženy prostě souhlasil.

Její matka se začala probírat košem, v němž byly uložené výsledky Nelliiných ručních prací. Nejspíš chtěla zjistit, proč dcera dostala špatnou známku z šití. S odporem si prohlížela jednu výšivku.

„Příští pololetí se budu víc snažit,“ prohlásila Nellie, dřív než pozdravila otce. „Slibuju, já…“

„A co má být tohle?“

S obviňujícím výrazem matka zvedla kousek látky, na kterém její dcera zkoušela různé druhy stehů. Zadní a skrytý, křížkový a kroužkovací steh ještě poznala, některé další ovšem zjevně nedokázala identifikovat.

Nelliin otec vrhl na ruční práci krátký pohled. „To je chirurgický steh,“ poznamenal. „Tím se obvykle zašívají rány.“ Nezdálo se, že by na tom shledával něco neobvyklého, ale jeho žena si jen rozzlobeně odfrkla. „A ten druhý steh je intradermální. Bezvadně provedený…“

Matka se na něj nechápavě podívala. „Ty myslíš, že to jsou… chirurgické stehy? Ale proč…? Můžeš mi to vysvětlit, Cornelie?“ Paní Van der Heydenová dceru vždy striktně oslovovala celým jménem, místo aby jí prostě říkala Nellie.

„To… byl takový úkol,“ přikývla dcera. „Měly jsme udělat stehy, které umíme. A pak je předvést před třídou.“

Doktor Van der Heyden zvedl obočí a konečně se obrátil k dceři. „A odkud umíš chirurgické stehy?“ zeptal se spíš se zájmem, než že by se mu to nelíbilo.

„Od Phippsova otce,“ odpověděla nejistě Nellie. „Někdy mu se zvířaty pomáhám.“

S chutí by to dělala každou volnou minutu, ale doktor De Groot nebyl právě nadšený, že je v jeho ordinaci ona, a ne jeho syn. Phippsovu pomoc by uvítal mnohem raději, když třeba potřeboval podržet vzpurnou kočku nebo psa. Většinou se toho musela ujmout jeho žena.

Doktor Van der Heyden se zasmál. „Tady to máš, Josefino. S jehlou zachází ráda, ale ne v krejčovině.“

„To není vůbec k smíchu, Pietře!“ zlobila se matka. „Naopak, bojím se pomyslet, co tomu asi řekla učitelka…“

„Sestra Irene na tom nenašla nic špatného,“ bránila se Nellie. „Nechala mě dokonce vysvětlit rozdíly stehů a kdy se který používá…“

„A tím se zase dostáváme zpátky k našemu tématu,“ pospíšila si paní Van der Heydenová. „Dívky jsou povzbuzovány, aby se zajímaly o věci, do kterých ženám nic není. Jak už jsem říkala, jsou z nich vychovávány sufražetky. Nakonec bude chtít Cornelie snad ještě studovat…“

„A proč ne?“ opáčila Nellie už trochu vzdorovitě.

Matka po ní blýskla očima. „Nebuď směšná!“ okřikla dceru a znovu se obrátila k manželovi. „Tady to máš. Tedy podle mého mínění by měla Cornelie školu opustit po skončení desáté třídy. Brzy jí bude šestnáct a…“

„Na vdavky je rozhodně moc mladá,“ skočil jí do řeči Nelliin otec. „Chceš snad, aby tady několik let jen tak zahálela? A lezla doktoru De Grootovi na nervy? Když nebude mít co na práci, tak ještě víc propadne své zálibě zabývat se zvířaty. Nemysli si, Nellie, že jsem si nevšiml, že už zase léčíš prašivé kočky. Musím ti to znovu důrazně zakázat. Ty mrchy okamžitě zmizí z kůlny, nebo na ně zavolám rasa. Tvoje láska ke zvířatům je při vší úctě… Až budeš vdaná, tak si můžeš pořídit nějakého psího mazlíčka, ale v domácnosti lékaře… Přece víš, že hygiena je v ordinaci nesmírně důležitá. Ta zvířena sem jen tahá choroboplodné zárodky!“

Nellie se kousla do rtu. Také doktor De Groot se pečlivě staral o čistotu ve své ordinaci a ona se to od něho naučila. Byla si přesto jistá, že její chráněnci nic a nikoho nenakazí. O tom se ale s otcem nedalo diskutovat.

„Ano, tatínku,“ přisvědčila pokorně, aby ho ještě víc nerozzlobila. Vždyť se zdá, že co se týče školy, je spíš na její straně.

Jenže se mýlila. „A co nějaká pořádná škola vedení domácnosti, třeba rodinná škola?“ nadhodil otec. „Když Nellie chybí základní dovednosti potřebné v domácnosti? Vařit nejspíš taky neumí… Alespoň nedávno to tu smrdělo jak v čarodějnické kuchyni, když jsem se vrátil domů. A Elfriede povídala, že Nellie vařila.“

Elfriede byla služka v domě Van der Heydenových.

„Dělala jsem mast z měsíčku lékařského,“ řekla Nellie na vysvětlenou. „Základem je vepřové sádlo. To samozřejmě moc nevoní, ale dá se tak levně vyrobit léčivá mast na rány a…“

„Už zase ta prašivá havěť,“ rozčílil se doktor Van der Heyden. „To musí přestat, Josefino. Nellie je třeba přivést k tomu, aby se věnovala pro ni přiměřeným činnostem. To není v Kortrijku žádná rodinná škola, kde by se naučila vedení domácnosti?“

Nellie se hroutil svět. Všechny její plány složit alespoň maturitu, když nemohla doufat ve vytouženou vysokou školu, mizely v nenávratnu. Na druhou stranu nevěděla, že by v Kortrijku existovala podobná škola, což její matka vzápětí potvrdila.

„Vypadá to jedině na nějaký penzionát,“ přemýšlela paní Van der Heydenová nahlas.

Zároveň to ale neznělo tak, že by návrh muže v zásadě odmítala. I ona absolvovala dívčí školu orientovanou na vedení domácnosti, a sice v Holandsku, kde vyrůstala. Ještě dnes básnila o krásných časech strávených na škole St. Elisabeth v Utrechtu.

Utrecht? Náhle se Nellie v hlavě zrodil nápad. Phipps na jaře složí maturitu a půjde studovat veterinární lékařství. Jako před ním jeho otec měl i on nastoupit na univerzitu v Utrechtu.

„A nemohla bych jít na školu St. Elisabeth?“ vyhrkla ze sebe Nellie a pokusila se o nadšený tón. „Tam, kam jsi chodila i ty, maminko?“ Na tváři vyloudila rozjásaný výraz. „Vždycky o ní tak hezky vyprávíš, jak jste si to s děvčaty užily. A dá se tam dokonce získat maturita.“

Pudinková maturita – tak otec nazýval závěrečnou zkoušku, kterou jeho žena v penzionátu složila.

Paní Van der Heydenová si promnula čelo. Zdálo se, že se nemůže rozhodnout. „Já nevím, Cornelie… Škola St. Elisabeth je samozřejmě skvělá. Ale tak daleko…“ Město v Holandsku bylo vzdálené dvě stě padesát kilometrů. „Nemohla bys jezdit domů ani na víkendy.“

„Tím líp,“ poznamenal Nelliin otec. „Tak se sblíží se spolužačkami. A o víkendech se bude věnovat ženským záležitostem – určitě jí nikdo nedovolí, aby si tam s sebou přitáhla polovinu zoologické zahrady.“

„Doufám, že tvoje přání nemá nic společného s tím, že Philipp De Groot jde také studovat do Utrechtu,“ vrhla na ni podezřívavý pohled matka.

Nellie na ni nevinně pohlédla. „Phipps? S tím už se moc nevídáme…“ V poslední době potkávala svého přítele opravdu jen zřídkakdy. Phipps měl teď ve škole hodně práce. Učení mu nešlo tak lehce jako jí, a pokud chtěl slušně složit maturitu, musel se dost snažit. Volný čas, který mu zbyl, trávil se svými houslemi. Většinou jako dřív ve stáji, zatímco Nellie jezdila na jeho koni. O tom ovšem její rodiče neměli ani ponětí. „A až bude na univerzitě, tak se ke mně stejně nebude znát! Nemůže se přece zahazovat s žákyňkou z penzionátu…“

Paní Van der Heydenová si ji skepticky změřila. Zjevně měla jisté pochybnosti. Koneckonců i ona se se svým mužem seznámila, když studoval v Utrechtu. Byl ovšem mnohem starší než Phipps a v Holandsku pobýval jen na jednom výměnném semestru. Měl tedy víc času než začínající studenti na společenské záležitosti, navíc i ona už nechodila do školy, ale angažovala se v dobročinné organizaci. Na charitativním plese pořádaném ve prospěch chudých si byli vzájemně představeni a pak se do sebe zamilovali.

Zdálo se, že její otec nemá obavy týkající se vztahu k jejímu příteli. „Philipp by na ni naopak mohl po cestě dávat pozor,“ poznamenal klidně.

Matka se zamračila. „Snad to nechceš ještě podporovat?“ zeptala se nespokojeně. „Tohle… tohle přátelství?“

Doktor Van der Heyden se na ni káravě podíval. „Josefino, ti dva jsou nerozluční už od dětství. Nevidím tedy v jejich společné cestě vlakem větší nebezpečí, než když jí tady pomáhá stavět pasti, aby dostali z ulice dalšího prašivého kocoura, který se pak rozvaluje v naší kůlně. Řekl bych, že jí nehrozí žádné… tedy… erotické dobrodružství. Podívejme se na to realisticky. Ten mladý muž má před sebou čtyři roky studia. Po tu dobu na ženění nemůže ani pomyslet. A ty zatím pro Cornelii jistě najdeš nějakého vhodného mladíka. Pokud se tak nestane a ti dva k sobě budou i potom chovat náklonnost, tak se zkrátka stane ženou veterináře. Doktor De Groot si žije docela dobře a Nellie zvířata miluje.“

Josefina Van der Heydenová se zatvářila otráveně. Pro svou dceru si představovala docela jinou partii. Ale jako obvykle dala nakonec svému muži za pravdu.

„Tak já tedy zítra napíšu do Utrechtu,“ prohlásila hlasem, z něhož už se pomalu vytrácel nesouhlas. „Uvidíme, jestli paní Verhoevenová bude mít pro ni místo.“

Paní Verhoevenová, zakladatelka a ředitelka školy, byla podle vyprávění matky velmi přísná. Nellie ale neztrácela optimismus. Však už to nějak zařídí, aby se mohla s Phippsem vídat a začít uskutečňovat plán, který vymysleli už před lety. Phipps se s ní bude dělit o náplň svého studia. Právě udělala další krok, který ji přibližoval k splnění jejího snu stát se zvěrolékařkou.

Nellie se s úlevou vydala do kůlny, aby se postarala o svého nejnovějšího chráněnce, střapatého černého psa. Už ho vykoupala, a teď zjistila, že se pořád ještě klepe zimou.

„To je mi moc líto,“ omluvila se a ještě jednou ho důkladně vytřela ručníkem. Byl vlhký a chladný den a ani ona by se v takovém počasí nechtěla koupat venku. „Kdyby bylo po mém, vzala bych tě do domu a mohl bys uschnout u krbu. Ale otec si myslí, že roznášíš nemoci…“ Což ovšem mohla být pravda, než ho důkladně umyla. Srst toho tuláka, který po Ledegemu už pár dnů pobíhal, byla plná blech a zdálo se, že má i prašivinu. Nellie ho nejdřív musela zbavit hmyzu a vyléčit nemoc, než mu dovolila spát v zahradním domku. Koupel s šamponem, který zabíjí roztoče, pomáhala nejlíp. Nellie svého chráněnce přikryla dekou a povzbudila ho slibem: „Hned ti bude teplo, uvidíš.“

Nezdálo se, že by to psa přesvědčilo. Žalostně zakňučel, když se od něho odvrátila, aby pohladila dalšího chovance. Zrzavý kocour Joppe měl jen jedno oko a také zraněnou nohu. Našla ho na nádraží na kost vyhublého, zakrváceného a bez ocasu. Bylo docela klidně možné, že to bylo dílo nějakého trapiče zvířat. Kocour v panice prchal i před Nellie. Nakonec si od ní přece jen nechal ošetřit rány.

„Co si vámi jen počnu, jestli bude otec trvat na tom, abych kůlnu vyklidila?“ povzdechla si Nellie.

Život skutečně není jednoduchý, ale ona to nikdy nevzdá.

KAPITOLA 2

„Pořád nevím, jak si to vlastně představuješ?“ namítl Phipps.

Seděl s Nellie ve vlaku do Utrechtu a ona ho znovu přesvědčovala, aby ji nechal studovat společně s ním. „Budeme se muset pravidelně vídat – alespoň jednou týdně. Tebe na přednášky nepustí, takže ti můžu jen dávat číst moje poznámky, jenže ty si dělám často heslovitě…“

„No tak je se mnou znovu projdeš, a tím si zopakuješ, co ses naučil,“ vysvětlovala mu už snad podvacáté. „To ti nemůže škodit. Kromě toho existují učebnice…“

Už se na něho začínala trochu zlobit. Měla za sebou náročné období a ráda by si teď v klidu trochu odpočinula, než nastoupí na dívčí školu St. Elisabeth. Nechtěla už dál odrážet Phippsovy námitky. Všechno spolu několikrát probrali a ona musela využít všechny své přesvědčovací schopnosti do úplného vyčerpání. Navíc nebylo snadné najít lidi, kteří by byli ochotní ujmout se jejích čtyřnohých chráněnců, ačkoli už všichni vypadali dobře a přítulně. Kdo by také chtěl jednookého kocoura nebo kočku bez ocasu? Nejsnadněji udala psa, který už měl krásnou lesklou srst a hodil se na hlídání domu. Nakonec všem našla domov a mohla by si odpočinout, jen kdyby Phipps pořád neotravoval s nějakými námitkami…

„Kromě toho pro tebe nebude snadné dostat vycházku,“ rozumoval Phipps pořád dál. „Jeptišky určitě své chovanky hlídají…“

„Tam žádné jeptišky nejsou, St. Elisabeth je sekulární škola. Ale máš pravdu, že je to něco jako lepší vězení. Ještě nevím, jak se dostanu ven. Ale něco mě už napadne. Určitě.“ Phipps zachmuřeně přikývl. O tom rozhodně nebylo pochyb. Co ji znal, vždycky ji něco napadlo. „Musíš mi jen napsat tvou adresu.“ Nellie vytáhla zápisník.

„A k čemu? Paní De Winterová nestrpí dámské návštěvy.“

Phippsův otec ubytoval syna u jedné vdovy, která pronajímala pokoje studentům a pravděpodobně dozírala na chování chlapců stejně přísně jako paní Verhoevenová na dívky v penzionátu.

„Abych tě našla, až budu vědět, jak to zařídíme,“ vyjela na něho Nellie. „Kristapána, Phippsi, nebuď tak zabedněný! Vím, že jsi otrávený, nemáš chuť do studia a vůbec. Nejraději bys šel na přehrávky na konzervatoř a stal se houslistou. Ale to jsi měl neustále opakovat svému otci, ne mně. Pak by možná přece jen ustoupil a nechal tě to alespoň zkusit. Já bych se o to na tvém místě pokusila ještě teď. Přehrávka nic nestojí a ty by ses alespoň dozvěděl, co si o tvém fidlání myslí jiní.“

„Určitě nehraju tak dobře, jak bych mohl…,“ povzdechl si Phipps.

Proti tomu nemohla Nellie nic namítnout. Ovšem vzhledem k tomu, že se Phipps prakticky všechno naučil sám, hrál virtuózně. Ostatní adepti jistě měli od dětství učitele.

„Přesto bys tam měl jít a zahrát jim,“ trvala na svém Nellie. „Ať je to jak chce, i když se ti tvůj sen nesplní, nemusíš se vzdát snahy naučit se to, co skutečně chceš. Tak už toho nech, vzchop se a pomoz mi. Třeba ti i já jednou dokážu pomoct. Musíme se prostě pokusit získat z pobytu v Utrechtu to nejlepší.“

Phipps odhadl školu St. Elisabeth docela správně. Paní Verhoevenová brala chovanky pod svá křídla hned, jak dorazily do Utrechtu. Už na nástupišti čekala na Nellie dívka, která se představila jako Doortje, žákyně závěrečné třídy. Byla zřejmě natolik spolehlivá, že jí mohla být svěřena do péče nově příchozí. Doortje bylo osmnáct let a už byla zasnoubená, jak se od ní Nellie dozvěděla cestou do školy v penzionátní uzavřené drožce. Tmavovlasá dívka vychvalovala školu a taky svého nastávajícího. Pracuje jako notář a ona jednoho dne povede velkou domácnost, sdělila Nellie hrdě. Po přípravě ve škole St. Elisabeth si byla jistá, že se s budoucími úkoly bez problémů vypořádá.

Škola se nacházela na předměstí Utrechtu ve velkém, elegantním domě. Doortje označila budovu za klasicistní a měla mnoho co říct i k její historii. Nellie se ovšem víc soustředila na malý park, který byl obehnaný vysokým plotem. Určitě se tu najdou místa, na která z domu není vidět, jenže plot zakončený nahoře bodci se nedá přelézt, uvažovala. Kromě toho by ji hledali, kdyby přes den na pár hodin zmizela. Bude tedy potřebovat výmluvu, která by jí umožnila školu legálně opustit hlavním vchodem.

Doortje doprovodila Nellie až do kanceláře ředitelky, protože paní Verhoevenová chtěla nové chovanky osobně uvítat. Představená školy byla vysoká, hubená žena s tvrdým výrazem v černých šatech – je vdova, vzpomněla si Nellie. Vlasy měla přísně sčesané dozadu a svázané do uzlu. Přesto se na Nellie zdrženlivě usmála a uvítala ji.

„Stále ještě si vzpomínám na tvou milou matku, dítě,“ prohlásila po několika úvodních slovech. „Josefina patřila k mým nejmilejším žačkám. Doufám, že půjdeš v jejích stopách. Tvé dosavadní známky…,“ podívala se na vysvědčení, které matka ředitelce poslala a teď už bylo založené do Nelliiny složky, „… ukazují, že jsi bystrá dívka…“ Nellie zajímalo, jak to myslí. „Ovšem nějaké ty mezery v tvém vzdělání se ještě najdou, jak mi tvá matka sdělila. Ty… nehraješ na žádný hudební nástroj?“

Nellie zavrtěla hlavou. V salonu Van der Heydenových sice stál klavír, ale i matka na něj hrála zřídkakdy, navíc podle Nelliina mínění dost špatně. Nikdo v její rodině nebyl muzikální. Phipps pokaždé, když u nich někdo zvedl víko klavíru, nasadil mučednický výraz. Podle jeho mínění byl totálně rozladěný, což Nelliinu matku vůbec nerušilo.

„To je velká škoda, Cornelie. Snažíme se tady rozvíjet také umělecké schopnosti našich schovanek. Je přece krásné, když žena dokáže večer potěšit svého muže malou skladbou na klavír nebo ve společnosti něco zazpívat.“

Ještě jednou se zadívala na Nelliino vysvědčení. Kromě ohodnocení domácích prací byla i známka ze zpěvu spíše průměrná.

Nellie z ničeho nic dostala nápad. „Já bych se to velmi ráda naučila,“ prohlásila. „Tedy hrát na klavír… nebo na housle… vyučujete to zde?“

Ředitelka přikývla. „Jistě, jen nevím, jestli bude naše paní Van Doornová ochotná ujmout se začátečnice. Většina dívek v tvém věku už ovládá hru na nástroje velmi dobře. Máme tu dokonce malý orchestr… Ale to se uvidí. Nejdřív ti předám tvůj studijní plán a pak tě správcová zavede do tvého pokoje. Budeš bydlet v západním křídle ve Van Dyckově pokoji. Víš, kdo byl Anthonis Van Dyck?“

„Malíř,“ přikývla Nellie.

Už o něm samozřejmě slyšela, ale nedokázala si s umělcem spojit žádné jeho dílo.

Paní Verhoevenová spokojeně přikývla. „Představitel vlámského baroka, současník Petera Paula Rubense. To je dobře, že se zajímáš o historii umění, Cornelie. Teď už můžeš jít. Jistě se chceš seznámit se svými novými spolubydlícími. Nora a Elsa jsou u nás od první třídy a pomohou ti zorientovat se ve škole.“

Nellie vystřihla způsobné pukrle, opustila kancelář a na chodbě ji hned odchytila správcová. Dívky se tady asi nikdy nenechávaly bez dozoru. Nellie následovala přátelskou, tělnatou ženu tmavými chodbami, na jejichž stěnách visely stejně tmavé obrazy. Paní Bakkerová ji cestou informovala o domácím řádu, který zakazoval křik, hlasitý hovor a běhání po chodbách, stejně jako jídlo na pokojích. Pokrmy tu jsou vydatné, vysvětlila Nellie, a navíc zdravé. Není vhodné, aby si sem chovanky pašovaly sladkosti. Škola ve všech ohledech klade velký důraz na zdravý způsob života dívek. Každý den začíná rozcvičkou k posílení těla a procházkou v zahradě, tedy pohybem na čerstvém vzduchu. To je součástí denní rutiny.

„Záleží nám na tom, aby od nás do života odcházely ženy, které jsou tělesně i duševně vyzrálé a zdravé,“ vysvětlovala jí paní Bakkerová.

Nellie se nemohla ubránit tomu, aby pomyslela na chovné klisny. Plemenný odchov ve stádu, dobré krmení a pravidelný lehký pohyb zaručoval, že klisna lehce zabřezne a přivede na svět zdravé hříbě. I když se jí to srovnání nelíbilo, moc nechybělo, aby se rozesmála.

Pokoj, do kterého ji správcová dovedla, byl naštěstí světlejší než chodby. Měl velká okna a stěny byly ozdobené reprodukcemi nejdůležitějších děl Van Dycka. Nellie si všimla portrétu světlovlasého mladíka a také zobrazení ženy v červených šatech s dítětem.

Kromě toho stály v pokoji tři postele, tři psací stoly, noční stolky a velký šatník. Dvě dívky stejně staré jako Nellie si právě promyšleně a velmi pečlivě ukládaly své věci. Ona spíš mívala tendenci nastrkat své oblečení halabala a hlavně co nejrychleji a pak doufat, že se jejího šatníku ujme Elfriede a dá ho do pořádku, takže soustředěnou činnost svých spolubydlících pokládala za obdivuhodnou. Uvědomila si, že nebude snadné se těm dvěma vyrovnat.

Správcová jí dívky představila jako Noru a Elsu, přičemž Nellie měla problém je od sebe rozeznat. Obě byly blondýnky s modrýma očima a vlasy měly spletené do složitých účesů. Na Nelliin jednoduchý ohon zahlížely úkosem. Zauvažovala, jestli se snad česání taky nevyskytuje v učebním plánu, který jí paní Verhoevenová vtiskla do ruky. Vypadal úplně jinak než ten z její dřívější školy. Mezi vyučovací předměty tu patřilo šití, dějiny umění a kreslení, a dokonce i kurz vaření. Francouzština a holandština samozřejmě nesměly chybět, velký prostor ovšem zaujímala hudba. Biologie, fyzika a chemie byly spojené pod názvem přírodověda. Nellie si povzdechla. Učení jí zjevně nezabere moc času. Bude se tedy moct věnovat svému vlastnímu studiu, jakmile ovšem najde možnost, jak se setkávat s Phippsem.

„Co se tu děje o volných odpoledních?“ zeptala se Nory, která jí právě přidělovala postel u okna.

Dívka pokrčila rameny. „Děláme své ruční práce nebo máme hodiny hudby… Pár děvčat ze statků chodí na hodiny jízdy na koni.“

„Tady jsou koně?“ podivila se Nellie.

Nora zavrtěla hlavou. „Ne, děvčata jezdí na jízdárnu někde ve městě,“ informovala ji.

„Takže se dá… opustit školu?“ V Nellie začala klíčit naděje.

Nora přikývla. „Ovšem jen v případě, že máš dobrý důvod,“ upřesnila. „Jinak se sama potulovat po městě nemůžeš. Ale když ti ředitelka povolí brát hodiny mimo školu nebo navštěvovat příbuzné…“

Nellie se na chvíli zamyslela. Její prarodiče ještě žijí v Utrechtu a ona u nich měla trávit každý druhý víkend. Co kdyby předstírala, že je chce vidět dvakrát v týdnu? Příliš přesvědčivě to neznělo, zvlášť když neměla v úmyslu se tam vůbec objevit.

Pak si ale zase vzpomněla na klavír. Rozhodla se, že si příští ráno promluví s ředitelkou.

* * *

Po důkladné úvaze přesunula Nellie svůj pokus na další týden. Připadalo jí rozumnější a také důvěryhodnější, když se nejdřív ve škole pořádně rozkouká. Následovala tedy Noru a Elsu, které se už léta kamarádily a o Nellie neprojevovaly moc velký zájem, do jídelny, kde se podávala pravá domácí strava. Během oběda jedna z dívek předčítala z epistolárního románu Aagje Dekenové. Od všech přítomných žaček se očekávalo, že budou mlčky naslouchat. U dlouhých stolů seděla vždy jedna učitelka, která kárala každé provinění proti pravidlům stolování.

Nellie to připadalo dost smutné a její nálada se zlepšila až po večeři, kdy měly dívky volno a začaly se vesele bavit jedna přes druhou, hrály společenské hry nebo se zabývaly šitím. Některé se zahloubaly do knih. Nellie s úlevou zjistila, že nebude nápadné, když si učebnici veterinárního lékařství schová pod obálku nějakého společenského románu.

V následujících dnech četla francouzské básně a konverzovala o díle Willema Kloose. Pokoušela se proniknout do tajů díla malíře Caspara Davida Friedricha a v domácích pracích se naučila, jak se dělá karamel, aby z něho pak mohla vytvářet ozdoby na zákuscích, a také cukrový kulér k barvení omáček. O chemickém složení a procesu se nic nedozvěděla, i když právě to ji zajímalo víc než použití barevné substance. V hudební výchově musela něco zazpívat, načež jí byla přisouzena role druhého hlasu ve sboru. Skutečnost, že dosud nehrála na žádný nástroj, považovala učitelka za politováníhodnou. Konečně přišlo první volné odpoledne a ona se musela nudit u vyšívání. Už byla pevně rozhodnutá. Při nejbližší příležitosti zajde za ředitekou a poprosí ji, aby směla navštěvovat mimo školu hodiny klavíru a houslí.

Paní Verhoevenová se zatvářila pochybovačně. „Hned dva nástroje, dítě? Není to trochu… příliš ambiciózní?“

Nellie pokčila rameny. „Prostě se nemohu rozhodnout,“ prohlásila. „Oba nástroje znějí tak krásně…“

Ve skutečnosti Elsino hraní na housle znělo jako kvílení týrané kočky a ani klavírní hra Nory jí nepřipadala moc virtuózní. Nakonec ředitelka ustoupila a souhlasila.

„Máš ještě co dohánět,“ upozornila ji. „Pak uvidíme, co se dá dělat. Ovšem tvoji rodiče musí s hodinami hudby souhlasit…“

Nellie přikývla. Soukromé hodiny budou rodiče nepochybně muset platit zvlášť. Nicméně se neobávala, že by snad matka byla proti. Odmítnout něco paní Verhoevenové nepřipadalo pro Josefinu Van der Heydenovou rozhodně v úvahu.

Po několika dnech si ředitelka zavolala Nellie a dala jí adresu jejího budoucího učitele. Jaké bylo její překvapení, když zjistila, že jde o studenta hudby, který bydlí v podnájmu u paní Smit-Visserové.

„Majitelka domu pracovala na naší škole jako učitelka,“ vysvětlila jí ředitelka. „Nyní si přilepšuje k penzi pronájmy pokojů žákům konzervatoře a zároveň jim umožňuje poskytovat tam hudební výuku začátečníkům. Mladí pánové si tak vydělávají na studium a jsou paní Smit-Visserové velmi vděční. Během tvých hodin hudby bude přirozeně vždy doma. Mladí pánové by ještě mohli mít nějaké hloupé nápady…“

Nellie poslušně přikývla, i když jí málem unikl povzdech. Přítomnost bývalé učitelky celou záležitost jen zkomplikuje. Když se však dostavila na první hodinu, rychle zjistila, že její obavy byly zbytečné. Paní Smit-Visserová měla dobrý hudební sluch a tóny vyluzované začátečníky, především na housle, jí doslova trhaly uši. Proto pokaždé, když Frederique Leclerc nebo Ulrich van Loon přijímali své žáky, mizela do nejvzdálenějších místností svého hezkého domu. Nellie se ujal mladík jménem Frederique Leclerc, který vyučoval jak hru na housle, tak i na klavír. Nellie byl hned sympatický. Měl tmavé vlasy a malou postavu, pocházel z Valonska, kde se mluvilo francouzsky, a holandsky vyslovoval s lehkým akcentem. Monsieur Frederique, jak si nechával říkat, nebyl o moc starší než Phipps a hned při prvním setkání se Nellie k jejímu překvapení zeptal, co ji ve skutečnosti přivádí.

„Opravdu vás láká hudba, nebo vám jde především o to, abyste unikla těm bezútěšným odpoledním v penzionátu?“ zeptal se a vesele na ni mrkl.

„Ani jedno, ani druhé,“ odpověděla Nellie a vysvětlila mladému muži svůj záměr. Frederiqua to dost překvapilo, ale nepohoršilo.

„Takže místo vám mám tedy dávat hodiny vašemu příteli?“ užasl. „Zatímco vy…“

„… zatímco já budu studovat veterinární medicínu. Přesně tak,“ ujistila ho Nellie. „Nebudu vás vůbec rušit. Jen se někde posadím a budu si číst nebo dělat poznámky…“

„No to je tedy nápad…,“ poznamenal udiveně mladý pianista. „Studium medicíny z druhé ruky, to si moc nedovedu představit. A co na to říká ten… dotyčný? Dokáže se pro výuku hry na housle aspoň trochu nadchnout?“

Nellie se na něho spiklenecky zazubila. „Toho nemohlo potkat nic lepšího,“ ujistila ho. „Budete koukat… Tak tedy příští týden ve čtvrtek?“

„Dobře,“ souhlasil Frederique. „Když dostanu zaplaceno, je mi naprosto jedno, koho budu učit.“

Nellie vyčkala až do prvního víkendu, který trávila u prarodičů, než napsala Phippsovi dopis. Sice se nedomnívala, že ve škole St. Elisabeth jsou dopisy žákyň cenzurovány, ale chtěla mít jistotu. Navíc v domě Van de Veldových neměla vlastně nic na práci. Abel van de Velde byl uznávaný lékař, svou praxi už ale před několika lety prodal a teď žil na penzi, stále ponořený do svých knih o výpravách do vzdálených zemí. On sám nikdy nikam necestoval, dokonce ani svou dceru v Belgii Van de Veldovi nikdy nenavštívili.

Jeho žena Henriette byla naopak velmi společensky aktivní. Zasedala v představenstvech různých dobročinných spolků a organizací na podporu umění. Její program byl stále plný dobročinných plesů, vernisáží a přednášek, ovšem svou vnučku považovala za příliš mladou, než aby se mohla těchto akcí účastnit. I tak ji ale chtěla během jejího pobytu v penzionátu brát na koncerty, divadelní představení a umělecké výstavy, což mělo být vítanou změnou oproti životu v internátu. Babička se už těšila na její doprovod, protože dědeček s ní chodil do společnosti jen velmi neochotně. Nellie si s ním ale rozuměla moc dobře, protože ho nikdy nerušila, a navíc se zajímala o jeho knihovnu. Našla v ní hodně lékařských knih, které by se jí mohly při jejím studiu hodit. Šlo sice téměř výhradně o humánní medicínu, ale Nellie byla přesvědčená, že lidé a zvířata nemohou být příliš odlišní.

Teď tedy šlo hlavně o to, aby už začala se studiem. Napsala Phippsovi krátký dopis, kterým ho na následující čtvrtek pozvala do domu paní Smit-Visserové. Vezmi si s sebou housle a nenápadně na měčekej před domem, napsala mu. Já přijedu v drožce a kočí bude mít určitě za úkol mě sledovat, dokud nevejdu do domu. Pak můžeš zazvonit. Ptej se na pana Frederiqua Leclerca.

Ve čtvrtek s překvapením zjistila, že jejich nový spoluspiklenec naplánoval utajení do všech podrobností. Monsieur Frederique půjde Phippsovi sám otevřít a pro Nellie připravil místo, kde se mohla schovat se svým učením.

„Můžete studovat v mém pokoji,“ vysvětlil jí. „Tam budete mít víc klidu. Především vás paní Smit-Visserová neuvidí, kdyby snad přece jen vešla do salonu. Stává se to sice zřídka, ale možné to je. Tak kdepak ho máme, toho vašeho školitele?“ usmál se.

V tu chvíli se ozval zvonek u vchodových dveří, kde skutečně stál Phipps s pouzdrem na housle a aktovkou. Frederique ho zavedl do salonu a Nellie ho uvítala zářivým úsměvem.

„Tak co říkáš, nedopadlo to naprosto báječně?“ vyhrkla nadšeně. „Rychle mi pověz, jak se ti vede a jaké byly první přednášky. Zapsal sis všechno?“

Phipps se nejdřív tvářil trochu zaskočeně, pak jí ale začal vykládat, že má pěkné ubytování, příjemné spolubydlící, a studium je náročné. Aby všechno pochopil, musí se hrozně soustředit. Navíc zpočátku se ve škole nezabývají zvířaty, ale fyzikou a chemií.

„To vlastně nepotřebuješ,“ podotkl.

Nellie po něm blýskla očima. „Kdybych to nepotřebovala, tak bys to asi nemusel studovat, ne? Jde o základní vědy. Tak už mi to ukaž…“

Netrpělivě čekala, než Phipps vytáhl sešit se svými poznámkami a k tomu odpovídající učebnice.

„A co mám teď po celou tu dobu dělat já?“ zeptal se. „Kde to vlastně jsme? Ten dům… ten byt…“

„Jste v hudební škole,“ vysvětlil mu Frederique Leclerc. „A já jsem učitel. Mademoiselle Van der Heydenová se domnívá, že byste se rád naučil hrát na housle a na klavír.“

Nellie zavýskla: „Překvapení! Přesně jak jsem říkala, ty pomůžeš mně, já pomůžu tobě.“

Phipps údivem polkl. Pomalu mu to začínalo docházet. Nakonec se rozzářil.

„Tak je tedy vyndejte,“ vybídl ho Frederique a ukázal na pouzdro s houslemi.

Zanedlouho to byl on, kdo se překvapením nezmohl na slovo. Phippsova hra ho naprosto okouzlila. Nellie je opustila, aby se mohla v klidu ponořit do učebnic, pokusila se rekonstruovat první přednášky z chemie a dělala si poznámky. Jen na půl ucha sledovala, že Phipps s Frederiquem začali intenzivně pracovat. Mladého hudebníka zjevně těšilo, že může vybrousit Phippsův přirozený talent ke hře na housle.

Když hodina skončila, byli všichni tři navýsost spokojení.

„Na klavír jsem ale ještě nikdy nehrál,“ poznamenal Phipps nakonec. „V tom jsem skutečně začátečník.“

„Jistě ne nadlouho,“ poznamenal Frederique na rozloučenou.

KAPITOLA 3

První semestr v Utrechtu utekl Phippsovi i Nellie jako voda. Oba žili hlavně pro hodiny v domě paní Smit-Visserové. Phipps už za pár týdnů hrál na klavír líp než Nelliina spolubydlící Nora po několika letech pilného cvičení a Nellie do sebe nasávala učební látku veterinárního přípravného studia jako houba. S Frederiquem Leclercem se brzy spřátelili. Všichni tři měli hroznou radost, když se jim podařilo úspěšně přestát návštěvu paní Smit-Visserové během Phippsovy hodiny. Stará dáma uslyšela jeho virtuózní hru a chtěla se podívat, který z Frederiquových žáků je tak talentovaný. Nábožně mu naslouchala, zatímco se Nellie ve Frederiquově pokoji potila strachy. Paní bytná ovšem neměla důvod k inspekci pokoje svého nájemníka. Se slovy nadšené chvály za okamžik odešla, takže Frederique mohl Nellie osvobodit z úkrytu.

Konečně se přiblížil konec semestru a s ním přišly i zkoušky. Nellie bojovala s úkolem samostatně ušít zástěru a Phipps s fyzikou a chemií. Kyseliny a zásady a jejich vliv na organické látky, to nebyl jeho šálek čaje.

„Koukej, abys nepropadl,“ varovala ho Nellie a rozhodla se zrušit jednu jeho hodinu hudby, aby ho mohla vyzkoušet. „Víš přece, že mám být v Utrechtu jen dva roky. Kdybys musel ten chemický seminář opakovat, tak půlka mého pobytu přijde nazmar.“

Vzápětí se ovšem sama dostala do ještě kritičtější situace. Ve škole St. Elisabeth se připravovala závěrečná slavnost a od žákyň, které studovaly hudbu, se očekávalo vystoupení.

„Tak alespoň zahraj na klavír,“ chtěla po ní učitelka hudby, když se Nellie vymlouvala, že toho ještě moc neumí. „Housle jsou těžké, s tím souhlasím. Ale nějaký jednoduchý kus na klavír…“

S hrůzou v očích přiběhla Nellie k Frederiquovi na hodinu. „Musíte mě rychle něco naučit,“ prosila ho. „Příští týden mám něco zahrát na slavnosti.“

„Za tak krátkou dobu se to nedá stihnout,“ namítl student. „Proboha, to jsi přece mohla předpokládat! Kdybych tě naučil alespoň základy, ale za dvě hodiny…“

Nellie si povzdechla a zamyslela se. Nakonec našla řešení. „Už vím,“ prohlásila. „Jen mi drž palce, abych si skutečně něco nezlomila, až teď při návratu do školy při vystupování z drožky upadnu.“

Nellie virtuózně sehrála zranění ruky a se skřípěním zubů si předsevzala, že alespoň čas od času bude hrát na klavír. Když její rodiče přijeli na slavnost, předstírala, že je hrozně nešťastná, protože jim nemůže předvést nic, co by opravňovalo drahé soukromé hodiny. Van der Heydenovi se s tím naštěstí vyrovnali docela dobře. Matku velmi potěšilo její napůl povedené krejčovské dílo – šití se Nellie dařilo líp než vyšívání a pletení – a otci se líbilo, že se i doma o prázdninách chovala jako dáma. Nevařila už masti z měsíčku lékařského, nýbrž karamelový pudink, a ani jednou se nezmínila o studiu na univerzitě.

Také Phippsův otec byl spokojený. Jeho syn složil všechny první zkoušky se slušnými známkami. „V příštím semestru se už budete víc zaměřovat na praxi, to ti půjde líp,“ zadoufal. „Můžeš mi hned zítra pomoct v ordinaci, aby ses zapracoval.“

Doktor De Groot vzal své prohlášení vážně a trval na synově přítomnosti v ordinaci. Phipps proto nenáviděl každičký den svých prázdnin, zatímco Nellie mu strašně záviděla. Oba byli rádi, když už zase seděli ve vlaku do Utrechtu.

„Mě teď čeká anatomie,“ pronesl Phipps s trpitelským výrazem. „A táta se mnou včera pitval psa. Tak hrozně nesnáším, když se řeže do mrtvých zvířat…“

„Jinak to ale nejde,“ namítla Nellie. „Přece se nemůžeme učit operace na živých zvířatech.“

„Jak si vlastně představuješ to my?“ zajímalo ho. „Já ti přece ta mrtvá zvířata nemůžu přivážet k paní Smit-Visserové.“

Zasmála se. „Až na to dojde, tak na něco přijdeme,“ mávla bezstarostně rukou. „Já se taky moc netěším na další semestr. Příští půlrok začínáme se společenskými tanci. Nora a Elsa jsou z toho bez sebe štěstím, už před prázdninami nemluvily o ničem jiném. Přitom budeme tančit jen my holky spolu – teprve v posledním školním roce se budou konat taneční čaje s vybranými mladými pány.“

„Radši bych tancoval, než pitval,“ povzdechl si Phipps.

Nellie pokrčila rameny. „Nějak to oba přetrpíme.“

V příštím semestru sice probíhaly přednášky anatomie, ale ještě se nepitvalo. Nellie tudíž mohla dál pokračovat ve společném studiu. Tancování jí docela šlo a kromě toho v sobě objevila talent ke kreslení. Malba a kresba v tomto půlroku doplňovaly výuku historie umění a Nellie dokázala velmi dobře zobrazovat realitu. Pro jarní koncert se sebezapřením nastudovala malou etudu pro klavír – Frederique a Phipps jí naslouchali s útrpnými výrazy.

Nakonec s bušícím srdcem vyšla na pódium a zaťatě začala bušit do kláves. Během dost sporadického potlesku zaslechla komentář své učitelky hudby.

„Vzhledem k času, který tráví na hodinách hudby, hraje pozoruhodně špatně,“ zašeptala paní Van Doornová ředitelce Verhoevenové.

Ta jen pokrčila rameny. „Někomu to zkrátka není dáno,“ zamumlala. „Ale docela dobře kreslí, alespoň podle slov paní De Haanové.“

Učitelka výtvarné výchovy si ovšem na Nellie vlastně spíš stěžovala. Namísto portrétů a květin u ní našla anatomické kresby. Nellie si okopírovala ilustrace z Phippsových učebnic anatomie a horko těžko hledala vysvětlení, když je paní De Haanová objevila.

Ve čtvrtém semestru to začalo být s Phippsovým studiem anatomie vážné. Spoustu hodin týdně museli studenti strávit na pitevně a Nellie mu to hrozně záviděla. Na druhé straně ona si v posledním roce ve škole St. Elisabeth užívala trochu víc svobody. Dívky mohly opouštět prostory školy bez doprovodu například za účelem malých nákupů. Nellie si to hned při první příležitosti namířila do univerzitní čtvrti. Dlouho si spořila kapesné a teď si s nadšením koupila kompletní vybavení k operacím a preparování.

„Dárek pro pana bratra?“ zeptal se prodavač. „Nebo snad pro ženicha?“

Nellie se nasupila. Ten člověk si vůbec nevšiml, s jakou pečlivostí vybírala skalpely a břitvy a kolik odborných vědomostí při tom prokázala. Že by si žena kupovala tyhle nástroje pro sebe, si prostě vůbec nedokázal představit.

Prodavač v železářství, kde vzápětí zakoupila několik pastí na myši a krysy, se naopak nedivil ani trochu. Ženy byly zjevně považovány za příliš útlocitné, aby se mohly dívat na krev psů a koček, ale hubení malých hlodavců se od nich jednoznačně očekávalo.

Nellie bylo sice líto krysy, kterou příštího dne ulovila ve spíži školní výukové kuchyně, nicméně ji pečlivě zabalila a vzala s sebou na hodinu hudby. Phipps a Nellie v poslední době hodiny hry na klavír a housle obohacovali o procházky v parku a společné učení v kavárně, aby využili Nelliiny nově nabyté svobody.

Pro tu záležitost s krysou však musela využít pokoj Frederiqua v domě paní Smit-Visserové. Nellie se už dopředu obrnila proti jeho protestům.

„Rozhodně tam nic neušpiníme,“ zdůraznila. „Koupila jsem rozkládací stolek a žádná krev z ní nepoteče, protože srdce už nepracuje.“

Frederique se mohl potrhat smíchy. „Phipps bude určitě celý bez sebe. Víš ty vůbec, že pro tebe složil píseň? Jen se neodvažuje ti ji zahrát.“

Nellie jen mávla rukou. „Tu dávno znám. Phipps vždycky říkal, že pro něho je každý člověk melodie. A tu moji mi hrál už před lety.“

„Teď ji ale rozvinul. A musím říct, že tě v ní každý pozná.“

Frederique si sedl ke klavíru a přehrál celý kus. Zněl rychle a naléhavě, živě a hravě, jako kdyby z melodie zaznívaly hlasy zvířat a ozvěna kopyt, vyvěral z ní humor i cílevědomost. Finále se pak podobalo triumfálnímu pochodu.

Nellie se zasmála. Bylo nade vši pochybnost, že Phipps v ni věří. Takže i dnes jí musí umožnit, aby udělala další krok ve svém vzdělání.

„Příčina smrti je jasná,“ prohlásila Nellie, když nakonec krysu vybalila. „Trauma způsobené tupým úderem do zátylku. Chytla se do pasti dnes v noci. Čerstvá mrtvola, ještě ani nezapáchá. Skalpely mám tady. Tak se do toho pustíme…“

Phippsovi se při pohledu na mrtvou krysu zvedal žaludek. Jenže Nellie měla samozřejmě pravdu. I na hlodavcích se dají studovat vnitřní orgány. Neochotně ukázal Nellie, jak provést první řez. Ukázalo se, že je šikovnější než on. Když jí složil kompliment, obrátila oči v sloup.

„Vždyť jsem strávila dva roky tím, že jsem se učila stříhat látky. A to nemluvím o správném krájení pečeně a vyrábění růžiček z ředkviček na ozdobu studené mísy. Je spousta užitečných věcí, které se člověk naučí v dívčím penzionátu. Jen počkej, až mě uvidíš šít!“

Nellie nakonec složila svou „pudinkovou maturitu“ levou zadní. Rozsah látky na škole St. Elisabeth byl omezený, v těch několika málo přírodovědných oborech uspěla bez námahy a s výbornými známkami. Její mistrovské krejčovské dílo dopadlo také dobře, a když se soustředila, dokázala vytvořit dokonce i docela chutné menu. Aby se z ní stala skutečně dobrá kuchařka, k tomu jí chyběla trpělivost, ale v zásadě to pro absolventku školy nebylo až tak důležité. Většina žákyň se brzy vdá za dobře zajištěné muže a budou si moct dovolit zaměstnávat personál, tedy především kuchařku.

Nellie opět přispěla do programu závěrečné slavnosti svým žalostným provedením klavírního opusu. Sice se trochu styděla, ale její matka vypadala potěšeně. Babička se ovšem tvářila kysele. Na rozdíl od své dcery byla Henriette van de Veldová skutečně muzikální.

„Já… abych řekla pravdu, tak raději hudbu poslouchám,“ prohlásila Nellie, když se po slavnosti přidala k rodině, aby předvedla své maturitní vysvědčení. „Třeba ten klavírní koncert, který jsme nedávno slyšely, byl skutečně nádherný, babičko. S tím se mé břinkání nedá srovnávat.“ Byla v posledních dnech nervózní a deprimovaná, protože si marně lámala hlavu nad tím, co dál. V žádném případě se nesmí vrátit do Ledegemu. Musí zůstat u Phippse, aby s ním mohla dál studovat. Osvícení přišlo právě ve chvíli, kdy se snažila omluvit svou neobratnou hru na klavír. „To všechno mi bude hrozně scházet,“ dodala smutně. „Výstavy, koncerty… Tak ráda jsem tě doprovázela, babičko. A právě teď, když začíná sezona plesů…“

Nellie bylo nedávno osmnáct a Henriette van de Veldová začala mluvit o tom, že teď může být uvedena do společnosti.

Matka si povzdechla. „Ano, co se týče kultury Ledegem skutečně nemá co nabídnout. A Kortrijk… No, tam se trochu něco děje, ale stejně je to všechno hrozně provinciální. Nebude jednoduché provdat tam Cornelii na její úrovni…“

Nellie se snažila nasadit znepokojený výraz. Henriette van de Veldová se zamyšleně podívala nejprve na svou dceru, na vnučku a pak nakonec na manžela, který se zdál být duchem nepřítomný a společnost sotva vnímal. Až Nellie odjede, bude zase odkázaná jen na jeho doprovod, nechce-li chodit na své oblíbené kulturní akce sama.

„Možná by Cornelie mohla ještě jeden nebo dva roky zůstat u nás,“ navrhla posléze. „Máme ji rádi. Je to příjemná, zdrženlivá dívka…“

Nellie trávila víkendy u Van de Veldových většinou čtením – odbornou lékařskou knihu měla pokaždé schovanou pod obálkou nějaké sbírky básní nebo společenského románu. Dědeček nikdy nekontroloval, jaké knížky si v knihovně vybírá. Nezůstala samozřejmě ušetřená konverzace s babičkou a jejími častými návštěvnicemi, ale to už zvládala naprosto dokonale.

Josefina Van der Heydenová se na svou dceru udiveně podívala. Zdrženlivá byl jistě poslední přívlastek, který by k popisu dcery použila, ale zřejmě se na jejím chování podepsal pobyt ve škole St. Elisabeth.

„Velmi ráda bych na sebe vzala úkol uvést Cornelii do společnosti,“ pokračovala Henriette. „Dostala by tím takříkajíc… poslední výbrus. A pokud by se objevil nějaký vhodný nápadník…“

Doktor Van der Heyden pokrčil rameny.

„Škodit to Nellie určitě nemůže,“ poznamenal. Nejspíš si vzpomněl, jak dcera během letních prázdnin našla celý vrh koťat a pak je odchovala v zahradní kůlně. Nelliino chování jako dámy se mu sice zdálo o něco přiměřenější než dřív, ale zdaleka ne vzorné. „I když by bylo samozřejmě lepší vdát ji v Kortrijku. Člověk chce mít vnoučata nablízku.“

To pro změnu udivilo Nellie, protože zatím u otce nezpozorovala nějaký zájem o děti.

„Já se určitě vrátím!“ pospíšila si s ujištěním. „Ale plesová sezona tady v Utrechtu… Tak dlouho jsem o tom snila.“ Pokusila se o toužebný výraz, k čemuž jí dopomohla představa malých koťátek.

Matka se na ni shovívavě zadívala. „Přes zimu bychom ji tady určitě měli nechat,“ rozhodla se. „Pak se uvidí, co dál.“

Nellie si oddechla. Alespoň další semestr je zajištěný.

KAPITOLA 4

Krátce po závěrečné slavnosti – Nellie se právě přestěhovala k svým prarodičům – se objevilo jiné nebezpečí ohrožující její pokračování ve studiu.

Rozhodla se totiž po absolvování školy ukončit své hodiny hry na klavír a housle.

„Takhle už to dál nejde,“ snažila se vysvětlit tento krok zklamanému Phippsovi. „V penzionátu nebylo nápadné, že jsem prakticky nikdy necvičila. Ale babička by mě kontrolovala. Taky by jí neuniklo, že vůbec nemám housle. Zatím jsem jí vyprávěla jen o hodinách klavíru. Každopádně bychom byli odhaleni, a to se nesmí stát. Kromě toho se teď můžeme setkávat kdekoli jinde. Budu chodit často ven – třeba na zkoušky plesových šatů… Babička mi dala ušít hory rób pro každou příležitost.“

Phipps to chápal, zatímco Frederique těžce nesl, že by s jejich společným muzicírováním měl být konec. Oba mladíci se sice mohli scházet ve volném čase, ale to by Phippsovi moc nepomohlo.

„Je ovšem pravda, že jsem tě už naučil všechno, co umím,“ přiznal mladý hudebník. „Tedy na housle… Neříkám to rád, ale dávno jsi lepší než já. Je to hanba, že nemůžeš studovat hudbu. Veterinářů je spousta, ale tak nadaných muzikantů…“

„Ve studiu hudby mě otec podporovat nebude,“ vysvětlil mu Phipps už poněkolikáté a zavřel pouzdro na housle. „Ocitl bych se úplně bez prostředků. A neříkej mi, že bych mohl dávat hodiny jako ty. Tím bych si na studium nevydělal.“

Tento argument přivedl Frederiqua na nápad. Při Nelliině poslední hodině klavíru svému příteli a žákovi sdělil, že mu domluvil termín přehrávky na konzervatoři.

„Poslechne si tě profesor Grimaldi,“ hlásil mu nadšeně. „Jsem si jistý, že ti nabídne stipendium. S paní Smit-Visserovou jsem už taky mluvil. Jakmile se u ní uvolní nějaký pokoj – a pokud vím, Ulrich v zimě odjíždí na své první angažmá do Lipska – můžeš se sem nastěhovat a vydělávat si na nájem hodinami klavíru a houslí. A pokud bys to nezvládal hned od začátku, tak ti s platbou posečká. Ona tě zná a chce tvůj talent podporovat. Takže, Philippe, do toho, žádné výmluvy! To prostě musíš udělat.“

Phipps se nakonec nechal přemluvit, že tedy přehrávku alespoň zkusí. Nellie na něho čekala v jedné kavárně blízko konzervatoře. Když konečně přišel, měl rudé skvrny v obličeji, vypadal vzrušeně, ale vůbec ne šťastně.

„Co se stalo? Nelíbil ses mu?“ vyptávala se a mávla na číšníka, aby Phippsovi objednala čokoládu. Ten nápoj miloval. Kromě toho měl konejšivé účinky.

„Právě naopak,“ zamumlal a posadil se vedle ní. „On… on byl nadšený. Hlavně když slyšel, že jsem se učil na housle jen dva roky. Měl sice pár poznámek k mému tažení a držení smyčce, ale Nellie, ten člověk je génius! Kdybych mohl u něho studovat…“ Oči se mu rozzářily.

„Takže to uděláš?“

Zmítaly jí protichůdné pocity. Na jedné straně přála příteli štěstí. Na druhé to znamenalo konec jejího snu.

„Já nevím…“ Phippsův výraz se znovu zachmuřil. „To všechno… je to hrozně riskantní… Musel bych se úplně rozejít se svou rodinou. Byl bych odkázaný jen sám na sebe.“

„Já přece budu taky v Utrechtu,“ pokoušela se ho utěšit, ačkoli by už neměla důvod ve městě zůstávat, kdyby Phipps skončil se studiem veteriny. „A máš tu Frederiqua. Jistě by sis našel i jiné přátele.“

Phipps se napil čokolády. „Ale musel bych mu to konečně říct. Teda mému otci. Už za mne zaplatil čtyři semestry… a spoléhá na mě… s ordinací…“

Nellie pokrčila rameny. „Tys mu přece vždycky říkal, čím se chceš skutečně stát,“ připomněla mu. „Když to nechtěl slyšet… Možná ho přesvědčí názor toho profesora. Dostat stipendium na utrechtské konzervatoři, to už něco znamená. Teď už nemůže považovat tvou hru na housle za nějaký hloupý rozmar.“

„Ty si tedy myslíš, že bych to měl udělat?“ Phipps převracel v ruce sušenku, kterou dostal k čokoládě.

Nellie si povzdechla. „Phippsi, já ti v tom nemůžu radit. Ty sám musíš vědět, co chceš a na co si troufáš. Kdybych byla na tvém místě… Ty víš, jak moc jsem si přála studovat veterinu. Udělala bych pro to cokoli…“

„Takže to přece jen nemám dělat?“ znejistěl. „Protože… protože by to pro tebe znamenalo taky konec?“

Obrátila oči v sloup. „Phippsi, je to tvůj život. Musíš se rozhodnout sám za sebe. Co se týče mě, je stejně nepravděpodobné, že bych vůbec někdy mohla pracovat jako zvěrolékařka. Takže na mě nemysli.“

Phipps si ukousl sušenku. „Teď budu muset tak jako tak zajet domů,“ uzavřel diskuzi. Začínaly semestrální prázdniny. „Tam o tom budu přemýšlet.“

Celé léto byla Nellie jako na trní. Ani spousty výstav, koncertů a pikniků, na které ji babička brala s sebou, ji nemohly odvést od úvah, jak se Phipps rozhodne. Přitom její první společenská sezona probíhala velmi úspěšně. Na nejrůznějších dobročinných akcích se mladí důstojníci, advokátní koncipienti a asistenti lékařů, kteří většinou přicházeli se svými rodiči, předháněli v tom, kdo jí přinese něco k pití, a navazovali s ní konverzaci o všelijakých hloupostech. Dostalo se jí i spousty komplimentů, což ji dost překvapovalo.

V posledních letech moc nehloubala nad tím, jestli je hezká. Péče o krásu nepatřila na škole St. Elisabeth do učebního plánu. Učitelky se snažily dívkám vštípit, že muži si manželku vybírají podle jejích schopností vést domácnost, případně podle uměleckých vloh. Dívky ovšem věděly své. Trávily spoustu času vzájemnými úpravami účesů a diskuzemi o tom, která z nich má nejlepší vyhlídky na svatebním trhu. Nellie se toho však nikdy neúčastnila. Měla lepší věci na práci, než si s Norou nebo Elsou zaplétat vlasy, a s jinými děvčaty se vlastně nepřátelila.

Ve staré škole ji se spolužačkami pojilo přece jen víc společných zájmů. Ani tam si ale nenašla bližší přítelkyně, protože bydlela daleko od města, takže se s nimi nemohla scházet mimo školu. Kromě toho jí Phipps jako přítel naprosto stačil. Její nebo jeho přitažlivost pro druhé pohlaví nikdy nebyla předmětem jejich rozhovorů. Teď tedy Nellie s překvapením zjišťovala, že se oči mužů rozsvítily, když vstoupila do tanečního sálu v šatech, které jí babička vybrala. Muži obdivovali její rusé vlasy a krásné oči. Nellie je vždycky považovala za světlehnědé, ale teď se dozvídala, že svítí dozelena, když se směje, a jeden mladík ji přesvědčoval, že si při pohledu do jejích očí vybavuje terakotovou barvu italských domů. „Připadá mi, že vidím jižní vycházející slunce…,“ tvrdil jí mladý právní koncipient, který se zřejmě považoval za básníka.

Odvážnější bývali mladí důstojníci. Někdy se jim musela slušně, ale přesto rozhodně vyvinout z náručí, když jí začaly jejich ruce při tanci sklouzávat po zádech pořád níž. Nové šaty zdůrazňovaly křivky její postavy, prsa v nich měla plnější a boky širší – do svých starých jezdeckých kalhot by se už asi nedostala. Přesto byla stále štíhlá a pružná a jezdit na koni rozhodně nezapomněla. Jen doufala, že doktor De Groot poníka Ceese neprodal.

Henriette van de Veldová sledovala na jednu stranu blahosklonně, jaký dojem dělá její vnučka na mladé muže, na druhou však chválila její dívčí zdrženlivost. Nellie se chovala ke svým ctitelům přátelsky, aniž by někomu z nich dávala přednost. Rodiče se nemuseli obávat, že by jejich dcera ztratila pro některého z nich hlavu a chtěla se co nejrychleji v Utrechtu provdat.

Konečně skončily Phippsovy semestrální prázdniny a Nellie čekala na jeho návrat. Párkrát jí napsal, ale v dopisech nestálo nic o tom, jak se rozhodl. Ani Frederique Leclerc od něho nedostal žádnou zprávu a začínal být trochu netrpělivý.

„Já jsem se za něho tak zaručoval a vychválil ho do nebes,“ postěžoval si, když se s Nellie setkal na jenom tanečním čaji, kde hrál na klavír. V poslední době si už vydělával menšími angažmá, jeho studium se blížilo ke konci. „A ještě víc profesor Grimaldi. Philippův dosavadní vývoj jako houslisty byl dost nekonvenční. Prosadit pro něho stipendium nebylo vůbec jednoduché.“

Nellie přikývla. Na druhé straně bylo povzbudivé, že Phipps ani Frederiquovi nic nenapsal. Pokud by souhlasil se studiem na konzevatoři, musel by se už začít připravovat.

Týden před začátkem semestru na ni Phipps čekal před domem jejích prarodičů. Musel se obrnit trpělivostí, protože setkání neměli domluvené. Nakonec Nellie vyšla z domu za nákupem. Když svého přítele spatřila, radostně se k němu rozběhla. Mladík byl bledý, ačkoli venku panovalo teplé letní počasí.

„Phippsi, co se děje?“

Nellie se jako obvykle nezdržovala žádnými zdvořilostmi. Chtěla vědět, na čem je, i když už tušila, jak jeho volba dopadla.

„Co máš na mysli?“ zeptal se. Jeho hlas byl bezbarvý. „Jsem zpátky. A když budeš chtít, můžeme se zase scházet v Café Reimers jako poslední školní rok. V úterý nebo ve čtvrtek.“

Tázavě se na něho zadívala. „Tak tedy… budeš pokračovat? Na veterině? Tys sis nepromluvil s otcem?“

Phipps sklopil oči. „Ovšemže jsem s ním mluvil. Každý den. Já… jsem mu pomáhal v ordinaci. V tomhle semestru budeme pracovat na klinice pro malá zvířata. Ta zkušenost se mi bude hodit…“

Vypadalo to, jako by opakoval slova svého otce.

„Phippsi!“ Nejradši by svým přítelem zatřásla. „Neptala jsem se, jestli jsi s ním mluvil o odčervování koní. Co bude s houslemi? S tvým stipendiem?“

Pokrčil rameny. „Budu zvěrolékařem,“ pronesl rezignovaně. „Nedokážu se mu postavit. Já… já nemám tvoji odvahu…“

Nellie zapomněla na všechny konvence a krátce přítele objala. „Ach Phippsi…“

Mávl rukou. „Teď to ale bude složitější,“ změnil téma. „S tvým studiem. V tomhle semestru budeme mít praktika…“

Zasmála se. „Tak to budu muset chytat ty krysy živé,“ prohlásila. „A doufat, že budou mít nějaké nemoci, které bychom mohli léčit. Co kdyby ses specializoval na fretky?“

Phipps se také pokusil o úsměv. „Ty to zvládneš,“ řekl tiše. „Aspoň jednomu z nás se to podaří.“

KAPITOLA 5

„Copak tady existují jen dobročinné organizace pro lidi?“ zeptala se Nellie babičky. Henriette van de Veldová právě připravovala bazar na pomoc chudým, který pořádalo jako každý rok její ženské sdružení, a Nellie jí pomáhala s tříděním spousty darovaného šatstva. „Víš, třeba ve Velké Británii mají spolky na ochranu zvířat…“

„Ty tu máme také,“ odpověděla babička k jejímu překvapení, aniž by musela dlouho přemýšlet. „Spolek královny Sophie na ochranu zvířat. Ten existuje už dlouho, ale já jsem se o něj nikdy nezajímala. Kvůli té mé alergii, vždyť víš…“

Henriette tvrdila, že je alergická na srst psů a koček, jenže Nellie jí to moc nevěřila. Od té doby, co žila u prarodičů, se znovu začala starat o toulavé kočky a psy. I u jejich domu v Utrechtu stál zahradní domek, kde zvířatům mohla nabídnout azyl. Zahrada Van de Veldových byla sice podstatně menší než ta u domu rodičů v Ledegemu, ale měla tu přednost, že tam její prarodiče prakticky nikdy nechodili. Dědeček Abel byl stále zavřený ve své studovně a Henriettě stačilo dívat se na zahradu z arkýřového okna. Těšila se pohledem na pestré květiny, kvůli kterým prarodiče zaměstnávali zahradníka. Otto přicházel každý den na pár hodin a naštěstí měl rád zvířata, takže mu Nelliini chráněnci nevadili. Dokonce se zdálo, že je má rád. Odhalení z jeho strany se tedy Nellie nemusela obávat. Nedokázala ale zabránit tomu, aby na svém oblečení tu a tam nepřinesla do domu pár zvířecích chlupů. Kdyby na ně babička skutečně byla alergická, musela by už reagovat vyrážkou nebo kašlem.

„Myslím, že mají dokonce azyl pro opuštěná zvířata,“ pokračovala babička. „Nech mě přemýšlet… ano, je v Abstederdijku.“

Nellie jí nadšeně naslouchala a klíčila v ní naděje. Znělo jí to jako odpověď na její modlitby. Potřebovala však babiččin souhlas, aby tam mohla pomáhat.

„Bylo by, myslíš, vhodné… kdybych se tam zašla podívat?“ zeptala se. „Mám zvířata ráda, vždyť víš…“

Babička se na ni přísně podívala. „O tom už jsem slyšela. O tvém zvířecím útulku v zahradním domku… Tvá matka z toho byla zděšená. Doufám, že nemáš v úmyslu otevřít si ho taky tady?“

„Ovšemže ne, babičko,“ ujistila ji Nellie a nemusela přitom ani lhát. Vždyť zvířecí azyl už dávno otevřela. „Ale možná bych se mohla užitečně zapojit ve Spolku královny Sofie.“

Henriette van de Veldová jen pokrčila rameny. „Tak to zkus,“ povzbudila vnučku. „Jen nezapomeň na mou alergii. Žádný přímý kontakt se zvířaty!“

Nellie se do Abstederdijku vydala hned příští den a hledala vývěsní štít Stichts Asyl voor Dieren. Útulek pro zvířata se skládal z několika nízkých domů a klecí a nacházel se naproti obytným budovám blízko železnice. Nellie uslyšela psí štěkot, sotva otevřela vstupní bránu. Zahradní cesta ji zavedla ke klecím a domu s nápisem PŘÍJEM. Nikde nezahlédla jediného člověka, ale někdo tu musí být, útulek je přece otevřený. Jinak by byla brána zavřená na zámek, který teď visel otevřený na plotu.

Zatímco přemýšlela, kde má zaklepat, ozval se z domu ohlušující povyk. Nějaký pes kvílel, jako by mu stahovali kůži zaživa. Nellie bez rozmýšlení vstoupila dovnitř.

Příjem byl ve skutečnosti malý prostor s pultem, za nímž ovšem právě teď nikdo nečekal, aby přivítal návštěvníka. Na stěnách visely kresby psů a koček a na polici stály spisové pořadače. Byl tu vchod do ošetřovny, odkud stále doléhal zoufalý nářek psa. Když se za ním Nellie znepokojeně vydala, okamžitě spatřila jeho původce. Skrznaskrz promočené černobílé štěně si vytím stěžovalo, že ho rezolutní světlovlasá žena koupe a mydlí v kádi s vodou. Bránilo se, seč mu síly stačily, a málem se mu podařilo vyklouznout z rukou své trapičky, kdyby Nellie pohotově nezasáhla.

„Tak a teď už ztichni, ty křikloune!“ houkla na něho ošetřovatelka. „A přestaň vyvádět. Vyješ, jako kdyby tě někdo mučil.“ Blonďatá žena se zasmála. Měla široký, plochý obličej a světlemodré oči. Jednoduché odpolední šaty si chránila zástěrou, ale nebylo jí to moc platné. Štěně se asi ponoření do vody vehementně bránilo. „Přitom mu člověk chce jen pomoct. Byl špinavý, smrděl, a navíc ho kožich hrozně svědil. Škrábal se po celém těle, určitě má blechy. Každopádně jsem si myslela, že by se rád vykoupal. Zřejmě jsem ho špatně odhadla.“

Nellie pejska pevně držela, zatímco ho žena dál mydlila. Obě se musely pořádně soustředit. Nářek štěněte jim ztěžoval konverzaci. Teprve když z něho pořádně spláchly mýdlo a osvobodily ho, mohly si vyměnit pár slov.

„Vítejte v Stichts Asyl voor Dieren,“ řekla žena, jejíž šaty už byly stejně mokré jako srst štěněte. Nelliina blůza a kostým na tom nebyly o moc líp. „Já jsem Veronika Willemsová a vedu místní skupinu Spolku královny Sofie. Jsme organizace na ochranu zvířat, my…“

„Já vím,“ ujistila ji Nellie a prohlížela si pejska, který se rozhořčeně otřepával, aby dostal vodu ze srsti, a hned nato se začal znovu drbat, protože se zjevně nezbavil nepříjemného svědění. Chvíli se škrábal tlapkami a pak se rozplácl břichem na podlahu jako žába a pohyby břišní tanečnice si drhl kůži. Vypadal směšně a obě ženy se začaly smát, když na ně navíc vrhal srdcervoucí pohled kulatých hnědých očí. Byl to bezpochyby kříženec, ovšem s převahou kolie mezi předky.

„Moc mu to vykoupání nepomohlo,“ zkonstatovala paní Willemsová dřív, než se Nellie stačila představit.

Nellie zavrtěla hlavou. „Ne, ani nemohlo. To štěně má svrab, který způsobují roztoči. Trocha vody a mýdla je nezahubí, na ně musíme vytáhnout s těžším kalibrem. Kde je tady nejbližší lékárna?“

Veronika Willemsová se na ni zkoumavě zahleděla. „Vy snad rozumíte psům?“

„Můj přítel studuje veterinu,“ odpověděla Nellie. „A já… často od něho něco pochytím. Navíc náš soused má veterinární ordinaci.“

„Nevíte náhodou, proč má tu škytavku? Slyšíte, teď zase.“ Veronika Willemsová ukázala na škytající štěně.

Nellie zdvihla pejska a krátce ho prohlédla.

„Nezdá se, že by byl plynatý, spíš hrozně vyhublý, břicho má nadmuté. To ukazuje na červy, ti způsobují i škytání. Může to být ale i z toho, že jedl a pil příliš hltavě a zakuckal se. U štěňat to většinou nebývá problém. Jen ho rozhodně musíme odčervit. Něco na to přinesu. Jen mi prozraďte, kde je tady lékárna. Ach ano, promiňte, já jsem Cornelie Van der Heydenová. Ale můžete mi prostě říkat Nellie.“

Veronika Willemsová se na ni usmála. „Pak mi tedy taky říkejte jménem. Vítám vás, Nellie! Přišla jste přece kvůli tomu, abyste nám pomáhala?“

Nellie přikývla. „Jestli mě můžete potřebovat…“

Veronika si povzdechla. „Ani nevíte, jak moc.“

O půl hodiny později už byla Nellie zpátky z lékárny a obě ženy se pustily do ošetřování protestujícího štěněte roztokem proti roztočům. Prášek proti červům naopak spolkl dobrovolně s kouskem sekané.

„Jak se vlastně jmenuje?“ zeptala se Nellie, když svého pacienta postavila zpátky na podlahu, kde se okamžitě znovu začal drbat.

Veronika zavrtěla hlavou. „Nedáváme jim jména. I tak je to těžké, když se s nimi pak musíme rozloučit.“

„Ale psi si přece mohou nechat svá jména, i když se jich někdo ujme,“ namítla Nellie. „Dokud jsou tady, tak by bylo hezké, kdybychom je mohly nějak oslovovat.“

Veronika si povzdechla. „Ale Nellie, ti u nás dlouho nezůstávají. Od chvíle, kdy nám je přivezou – většinou sanitární služba nebo policie, i když tohohle nám přinesly děti, které ho našly na smetišti – máme přesně dva týdny na to, abychom jim našli nový domov. Jinak jsou utraceni…“

„Cože jsou?“ vyhrkla Nellie zděšeně.

„Usmrceni. A pak skončí v anatomickém sále univerzity. Tak jsou alespoň nějak užiteční… Pro nás to samozřejmě není žádná útěcha. Mně dva týdny stačí, abych si na zvíře zvykla, a ostatní ženy jsou na tom podobně. Proto tady také nikdy není dost pomocnic. Většina se soustředí na to, jak jim najít nový domov. Chodit s nimi na procházku nebo je koupat a uklízet tady, to dělá jen pár z nich. Proto vítám každého, kdo by tu chtěl pomáhat. Tedy spíše každou. Muže ve spolku nemáme.“

Nellie si pomyslela, že tohle bude třeba změnit. Nejdřív ale Veroniku ujistila, že bude pravidelně přicházet, aby tu pomáhala. Štěně na ni začalo skákat. Už nejspíš zapomnělo na prodělané příkoří nebo doufalo, že dostane ještě kousek sekané.

„Ty jsi ale pořádný skokan!“ zasmála se Nellie, když pejsek při jednom troufalém výskoku skončil na zádech. „Myslím, že ti budu říkat Flipflop.“

„Pak vám to ale zlomí srdce, až si ho za dva týdny odvedou,“ namítla Veronika.

Nellie zavrtěla hlavou. „Tohoto psa se nikdo nedotkne.“

Nevěděla sice, jak to udělat, ale pevně se rozhodla, že zabrání tomu, aby skončil na pitevně.

Veronika se rozzářila. „Tak se nám zase jednoho podařilo udat,“ zaradovala se. „Nellie, vás mi poslalo samo nebe!“

Od té doby trávila Nellie ve zvířecím útulku v Abstederdijku každou volnou minutu. Čistila klece, hrála si s kočkami a psy a ošetřovala nemocná zvířata. Většinou šlo o drobné neduhy, kterými trpěli potulní psi a kočky kvůli podvýživě a zanedbanosti. Když si Nellie nevěděla rady, obrátila se na Phippse – od chvíle, kdy začala pracovat ve spolku na ochranu zvířat, zrušili svá pravidelná setkání v kavárně. Nellie svého přítele a budoucího veterináře požádala, aby s ní chodil do zvířecího útulku a pomáhal jí při léčbě zvířat.

Aby nemusely být utraceny kočky, ošetřovali je v útulku dva týdny a pak je zase pustili na svobodu. Kočky se samozřejmě zdržovaly v blízkosti útulku a pomocnice je dál krmily, policie je ale nechávala na pokoji. Nellie trvala na tom, že se zvířata musí kastrovat dřív, než je vypustí zpátky na ulici. Naučila se ten zákrok, takže se pak kočky nemohly nekontrolovatelně množit.

Mnoho zvířat se ale Nellie a jejím spolubojovnicím nepodařilo zachránit. Když už si někdo přišel pro psa do útulku, pak šlo většinou o útěkáře, kterého u nich jeho majitel nakonec našel. Kdo si chtěl pořídit psa jako mazlíčka, hlídacího nebo loveckého psa, nehledal ho mezi kříženci v útulku, protože měl většinou dost peněz na koupi psa s rodokmenem.

Nellie se to snažila změnit s pomocí kontaktů, které díky svým prarodičům navazovala v lepší společnosti. Zvlášť když šlo o štěňata, chodila na návštěvu do rodin s dětmi a brala pejsky s sebou. Děti se do nich obvykle hned zamilovaly a plakaly, když jim rodiče nechtěli dovolit, aby si je nechaly. Matky nakonec většinou ustoupily – ovšem Nellie touto metodou trochu ztrácela na své oblíbenosti. Babička se pak zlobila, když její vnučka nebyla zvána do společnosti tak často jako dřív, a dámy se teď místo o jejím půvabu bavily o její neodbytnosti. Nellie to ale bylo jedno. Stejně raději trávila čas v útulku než na tanečních čajích či v dámských kroužcích a neměla v úmyslu zůstat v Utrechtu nastálo.

Příští zimu – Nellie oproti svému původnímu úmyslu zůstat u prarodičů jen pár měsíců tančila v Utrechtu už druhou sezonu – začal Phippsův zkouškový semestr. Nellie s ním na schůzkách znovu prošla celou studijní látku. Dokonce se odvážila zasvětit Veroniku Willemsovou do svého tajného studia. Ochránkyně zvířat jím byla ohromená a prokázala velké pochopení, když ji nechala na ošetřovně útulku pitvat mrtvoly psů a zkoušet si na nich operační postupy.

Flipflop, malý kříženec kolie, se po dvou týdnech přestěhoval z útulku do zahradního domku Van de Veldových. Zahradník se snažil, aby jeho utajený pobyt nebyl prozrazen, zatímco Phipps prohlásil, že se zbláznila.

„Tak se podívej, jak skvěle roste a dobře se mu daří,“ radovala se Nellie a ukázala mu ho.

Flipflop se už nedrbal, vyloučil ze sebe spoustu červů a jeho srst se začínala lesknout. Přitom byl přátelský, stále měl dobrou náladu a zdálo se, že mu nevadí trávit hodně času v zahradním domku. Henriette van de Veldová se domnívala, že pes patří zahradníkovi, a tak strpěla, aby pejsek kolem pana Otty řádil, zatímco on vykonával svou práci.

„A co s ním chceš dělat, až se budeš muset vrátit do Ledegemu?“ chtěl vědět Phipps.

V poslední době se o jejím návratu k rodičům hovořilo stále častěji. Henriette van de Veldová jí byla očividně zklamaná. Od chvíle, kdy začala pracovat ve zvířecím útulku, zanedbávala Nellie charitativní akce, koncerty i vernisáže. Ovšem na plesech vždycky zazářila. Protože však nedávala žádnému ze svých kavalírů přednost, opustila Henriette plán provdat svou vnučku v Utrechtu.

„Tak si ho budeš muset vzít ty!“ rozhodla. „Já ti ho daruju.“

Phippsovi rodiče určitě nebudou nic namítat, když si syn přiveze psa. V domácnosti zvěrolékaře si vždycky drželi jednoho nebo dva psy.

„Já věděl, že to zase zůstane na mně,“ zatvářil se teatrálně.

Nellie se na něho usmála. „Ještě ho odnaučím, aby vždycky vyl, když hraješ na housle,“ slíbila mu. „Určitě ti nebude na obtíž.“

KAPITOLA 6

„Poslyš, šla bys na ples taky se mnou?“ zeptal se Phipps skoro nesměle Nellie ke konci plesové sezony na jaře roku 1912. „Já… teda my… studenti závěrečného semestru jsme pozvaní na ples veterinářů, který se bude konat v slavnostním sále univerzity… bude to hrozně nóbl. Otec chce, abych tam šel. Prý se tam dají dobře navázat různé kontakty…“

„Kontakty s mladými ženami?“ dobírala si ho.

Phipps pokrčil rameny. „Spíš s veterináři. Ne každý absolvent může převzít zavedenou praxi. A otec by asi uvítal, kdybych posbíral nějaké zkušenosti jinde, než se vrátím do Ledegemu. Já nevím. Každopádně… potěšilo by mě, kdybys šla se mnou. Jsi tak trochu jedna z nás, a navíc nevím, s kým jiným bych tam tancoval.“

„Takže skládat zkoušky nemůžu, ale tancovat ano,“ poznamenala. „Skvělé.“

Phipps se na ni utrápeně podíval. „Já jsem ta pravidla nevymyslel,“ bránil se. „Co se mě týče, můžeš…“

Nellie mu položila ruku na rameno. „To je v pořádku, Phippsi. Jasně že s tebou půjdu. Potřebuju jen souhlas prarodičů. Musíš se tedy u nás oficiálně představit a požádat o svolení, abys mě mohl vyvést. Neměl by to být problém. Vždyť jsi můj přítel z mládí a můžeme tvrdit, že jsme se znovu potkali při práci v útulku. Ale zajít k nám, přinést kytici a trochu konverzovat, to tě nemine.“

„Tak vida, odkud vítr fouká!“ Henriette van de Veldová měla sice přísný hlas, ale byla v něm slyšet i úleva. „Tak tohle tě táhne do toho útulku. Mladík!“

„Philipp a já jsme jen přátelé, babičko,“ ujišťovala ji Nellie. „Už se známe hrozně dlouho…“

Henriette se zatvářila pochybovačně. Bylo vidět, že své vnučce nevěří ani slovo. „Tvoje matka se vždycky obávala, že je za tím něco víc…,“ podotkla. „Ale dobře, ono to stejně brzy skončí. Pozvi tedy mladého pána De Groota v neděli na čaj, a pak se uvidí.“

Nellie zajímalo, co babička myslela tím brzkým koncem, ale poslušně přikývla a napsala Phippsovi dopis, kterým ho pozvala na návštěvu k prarodičům.

Jak se dalo očekávat, udělal klidný, dobře vychovaný Phipps na Van de Veldovy dobrý dojem. S dědečkem se bavil o objevných cestách velkých přírodovědců a odpovídal na otázky týkající se jeho studia a praxe svého otce, kterou by měl jednou převzít. Přitom jeho pohled často zálibně zalétl na nablýskané křídlo, které trůnilo v salonu, až se ho babička zeptala, zda by si na ně nechtěl zahrát. Phipps se samozřejmě nenechal dvakrát pobízet a jeho klavírní přednes mu definitivně zajistil Henriettinu přízeň.