Obsah

Poděkování

První část

1 ⋅ Starkey

2 ⋅ Miracolina

3 ⋅ Cam

Druhá část

4 ⋅ Rodiče

5 ⋅ Connor

6 ⋅ Risa

7 ⋅ Connor

8 ⋅ Risa

9 ⋅ Connor

10 ⋅ Starkey

Třetí část

11 ⋅ Kuřák

12 ⋅ Nelson

13 ⋅ Connor

14 ⋅ Dolores

15 ⋅ Connor

16 ⋅ Risa

17 ⋅ Cam

18 ⋅ Risa

19 ⋅ Cam

20 ⋅ Nelson

Čtvrtá část

21 ⋅ Lev

22 ⋅ Trust

23 ⋅ Lev

24 ⋅ Miracolina

25 ⋅ Lev

26 ⋅ Miracolina

27 ⋅ Lev

28 ⋅ Risa

29 ⋅ Cam

30 ⋅ Nelson

31 ⋅ Miracolina

32 ⋅ Lev

33 ⋅ Miracolina

34 ⋅ Lev

35 ⋅ Nelson

Pátá část

36 ⋅ Connor

37 ⋅ Risa

38 ⋅ Hayden

39 ⋅ Connor

40 ⋅ Starkey

41 ⋅ Connor

42 ⋅ Starkey

43 ⋅ Lavina

44 ⋅ Risa

45 ⋅ Cam

46 ⋅ Risa

47 ⋅ Publikum

48 ⋅ Risa

49 ⋅ Cam

50 ⋅ Risa

51 ⋅ Cam

Šestá část

52 ⋅ Lev

53 ⋅ Nelson

54 ⋅ Lev

55 ⋅ Miracolina

56 ⋅ Lev

57 ⋅ Connor

58 ⋅ Trace

59 ⋅ Lev

60 ⋅ Starkey

61 ⋅ Noah

62 ⋅ Starkey

63 ⋅ Trace

64 ⋅ Lev

65 ⋅ Nelson

66 ⋅ Hlídač u brány

67 ⋅ Connor

68 ⋅ Prostředky

69 ⋅ Lev

70 ⋅ Nelson

71 ⋅ Lev

72 ⋅ Starkey

73 ⋅ Risa

74 ⋅ Roberta

75 ⋅ Cam

Sedmá část

76 ⋅ Dreamliner

77 ⋅ Starkey

78 ⋅ Trace

79 ⋅ Starkey

80 ⋅ Miracolina

81 ⋅ Hayden

82 ⋅ Connor

83 ⋅ Nelson

84 ⋅ Connor

Neal Shusterman

Bez citu

UNWHOLLY

Czech language copyright © 2022 by Euromedia Group a. s.

Copyright © 2012 by Neal Shusterman

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved.

No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing
from the Publisher.

Cover illustration © Martina Fischmeister, 2022

Translation © Petr Kotrle, 2022

ISBN 978-80-242-8643-3

Charlotte Ruth Shustermanové

Miluju tě, mami

Poděkování

Nenapadlo by mě, že z Bez šance vznikne dystologie, ale zvláštnímu světu, který v sobě má, jsem prostě nedokázal uniknout. Zůstávám vděčný Davidu Galeovi, Navahu Wolfeovi, Justinu Chandovi, Anne Zafianové a  všem z redakce Simon & Schuster. Jsem zavázaný taky Paulu Crichtonovi a Lydii Finnové za organizování publicity a autorských čtení, Michelle Fadlallové a Vanesse Williamsové za práci na školních a  knihovních konferencích, Katrine Grooverové z redakce, Chavě Wolinové z produkce a Chloë Fogliaové z designu.

Svým dětem děkuji za nekonečnou trpělivost, kterou se mnou mají, když táta zmizí v zákoutích své hlavy, a Marcii Blancové, mé skvělé asistentce, díky níž si zachovávám zdravý rozum a nějak to všechno zvládám. Velké díky Wendy Doyleové a Heidi Stollové za neúnavnou práci na zpravodaji Shustermania. A ještě jedno poděkování Wendy a mému synu Jarrodovi za to, že přepisují mé příběhové bláboly, když se ocitnu ve fázi digitálního záznamníku. Děkuji své skupině kritiků, Fictionaries, za pomoc při usměrňování mých slov – zejména Michelle Knowldenové za skvělou spolupráci na povídce „UnStrung“ a své „velké sestře“ Patricii za to, že mě chytla, když to bylo třeba.

Zůstávám vděčný nesčetným pedagogům, kteří nacházejí způsoby, jak mé knihy využít při školní výuce, a  mnohým fanouškům, kteří mi sdělují, jak moje knihy ovlivnily jejich životy – fanouškům jako Veronica Knyshová, jejíž e-mail mě rozplakal a připomněl mi důvody, proč píšu.

Děkuji Andree Brownové, Trevoru Engelsonovi, Shepu Rosenmanovi, Leemu Rosenbaumovi, Stevu Fisherovi a Debbie Deuble-Hillové: příslovečným „lidem“, kteří kolektivně osvícenou rukou řídí mou kariéru (a chrání mě, abych nenarazil do země!). Mou vděčnost si zaslouží rovněž Catherine Kimmelová, Julian Stone a Charlotte Stoutová, jejichž neotřesitelná víra v Bez šance a Bez citu takřka určitě povede ke vzniku neuvěřitelného filmu!

A konečně děkuji svým rodičům Miltonu a Charlotte Shustermanovým za to, že tam vždycky jsou, i když být nemůžou.

A odpověď zní…

Vzhledem k tomu, že knihy Bez šance a Bez citu ukazují svět obrácený vzhůru nohama, jak lépe vás dostat do obrazu než tím, že dostanete odpovědi dřív, než se zeptáte, jako v populárním kvízu„Kdo je to, co je to?“. Přečtěte si odpovědi a uvidíte, kolik uhodnete otázek. Když jich trefíte správně dost, můžete roztrhat svůj příkaz k rozpojení! (Varování: neúčast na hře může způsobit,že se při čtení budete cítit trochu oddělení…)

Jedná se o proces, kterým je jednotlivec rozebrán. Zákon nařizuje, že 99,44 procent osoby musí být použito a transplantacemi udrženo při životě.

Co je to rozpojování?

Druhá americká občanská válka – známá též jako Válka o vnitrozemí – skončila dohodou mezi armádami zastánců života a zastánců volby, která stanovila nedotknutelnost života od početí do věku třinácti let, avšak umožnila „zpětný potrat“ problémových mladistvých.

Co je to Dohoda o rozpojování?

Když si matka nepřeje ponechat novorozené dítě, zákon jí umožňuje odložit dítě na práh někoho jiného. Zákonná odpovědnost za dítě poté přechází na obyvatele onoho domu. Jedná se o lidový termín pro takové odložení dítěte.

Co je to čápnutí?

Když dojde k rozpojení, není dotyčná osoba považována za mrtvou, neboť prakticky celá stále žije, ale za žijící v tomto stavu.

Co je to rozdělený stav?

Jsou to zařízení se státní licencí, v nichž se rozpojenci připravují na rozdělený stav. Každé z těchto zařízení má svá specifika, ale všechna jsou koncipována tak, aby mladistvým určeným k rozpojení dopřála pozitivní zážitek.

Co jsou to sklizňové tábory?

Tento sklizňový tábor ve městě, jež bylo pojmenováno po veselých dřevorubcích, kteří je založili, byl nedávno uzavřen v důsledku terorismu.

Co je to Sklizňový tábor Happy Jack?

Je to slangový výraz pro kliniku ve sklizňovém táboře, v níž se rozpojení provádí.

Co je to demontážní dílna?

Tito mladí teroristé si zavedli do cévní oběhové soustavy nedetekovatelnou chemickou látku, v jejímž důsledku je jejich krev třaskavá. Toto označení získali proto, že se odpalují tlesknutím jako při silném aplausu.

Co jsou to tleskači?

Jedná se o lidový výraz pro policisty, kteří pracují pro Státní úřad pro nezletilé a jsou odpovědní za dohled nad rozpojenci.

Co jsou to nezleťáci?

Uvedení osoby do bezvědomí chemickou látkou použitou v uspávacích projektilech nebo šipkách. Tuto metodu policisté pro nezletilé upřednostňují, neboť používání kulek na rozpojence je jednak nezákonné a jednak poškozuje jejich životně důležité orgány, čímž snižuje jejich hodnotu.

Co je to uspávání?

Jedná se o lidový výraz odvozený z francouzského slova pro hovězí, „bœuf“, který se používá pro vojáka nebo svalnatého mladistvého se zájmem o vojenskou kariéru.

Co je to buf?

Původně vojenský výraz pro osoby, které se dopustily nedovoleného opuštění posádky, se poslední dobou začal používat pro uprchlé rozpojence.

Co je to zběh?

Tato organizace bojuje proti rozpojování tím, že zachraňuje zběhlé rozpojence. Není však organizovaná tak dobře, jak se lidé domnívají.

Co je to OPD neboli Hnutí odporu proti dělení?

Toto (ne zas tolik) tajné útočiště pro zběhlé rozpojence se nachází na obrovském leteckém vrakovišti v arizonské poušti.

Co je to Hřbitov?

Tento uprchlý rozpojenec z Ohia, známý také jako Connor Lassiter, je údajně odpovědný za vzpouru ve Sklizňovém táboře Happy Jack a je považován za mrtvého.

Kdo je to Akronský zběh?

Je to dítě od narození určené k rozpojení, zpravidla z náboženských důvodů. Odvozeno z výrazu pro „deset procent“.

Co je to desátek?

Tento desátek se stal tleskačem, který netleskl, čímž propůjčil tvář hnutí odporu.

Kdo je Lev Calder?

Příjmení dávané dětem bez rodičů vychovávaným ve státních domovech.

Co je to Ward?

Tato bývalá státní svěřenkyně, která přežila ve Sklizňovém táboře Happy Jack, ochrnula na obě nohy, protože odmítla nechat si poškozenou páteř nahradit páteří rozpojence.

Kdo je Risa Wardová?

Přeji vám podnětnou četbu, při níž si budete kousat nehty a trpět nedostatkem spánku.

Neal Shusterman

První část

Přestupky

Jediná možnost, jak přistupovat k nesvobodnému světu,

je stát se tak absolutně svobodným, že samotná

vaše existence je rebelským činem.

Albert Camus

1 ⋅ Starkey

Když si pro něj přijdou, bojuje právě s noční můrou.

Svět pohlcuje gigantická potopa a jeho uprostřed toho všeho trhá medvěd. Je spíš naštvaný než vyděšený. Jako by potopa nestačila, musela jeho hluboká, temná mysl vyslat ještě vzteklého medvěda, aby se do něj zakousl.

Potom ho z tlamy smrti a vodního Armageddonu někdo vytáhne za nohy.

„Vstávej! Hned! Jdeme!“

Otevře oči a spatří jasně osvětlený pokoj, v němž měla být tma. Dva nezleťáci s ním nezacházejí zrovna v rukavičkách: chytí ho za ruce a znemožní mu bránit se mnohem dřív, než se probere natolik, aby se o to mohl pokusit.

„Ne! Přestaňte! Co to má znamenat?“

Pouta. Nejdřív na pravém zápěstí, pak na levém.

„Postav se!“

Prudkým škubnutím ho zvednou, jako kdyby kladl odpor – což by dělal, kdyby byl víc vzhůru.

„Nechte mě na pokoji! Co se děje?“

Ale okamžik nato už procitne dostatečně, aby přesně pochopil, co se děje. Je to únos. Ale sotva se to dá únosem nazvat, když jsou dokumenty k převozu podepsané ve třech vyhotoveních.

„Slovně potvrď, že jsi Mason Michael Starkey.“

Policisté jsou dva. Jeden malý a svalnatý, druhý vysoký a svalnatý. Nejspíš vojenští bufové, než se dali na nahánění nezletilých. Aby člověk dělal nezleťáka, musí být zvláštní bezcitný druh, ale na to, aby se specializoval na naháněče, nejspíš potřebuje být i bez duše. Skutečnost, že ho nahánějí na rozpojení, Starkeyho šokuje a děsí, ale odmítá to na sobě dát najevo, neboť ví, že nezleťáci si strach jiných vychutnávají.

Ten menší, který evidentně funguje jako mluvčí této dvojice, se mu nacpe před obličej a zopakuje: „Slovně potvrď, že jsi Mason Michael Starkey.“

„A proč bych to měl dělat?“

„Chlapče,“ promluví ten druhý, „může to proběhnout po dobrém nebo po zlém, ale na výsledku se nezmění nic.“ Druhý policista se vyjadřuje jemněji, a  činí tak prostřednictvím rtů, které očividně nejsou jeho. Dokonce to vypadá, že pocházejí z nějaké dívky. „Režim není nijak tvrdý, tak nedělej hlouposti a přizpůsob se programu.“

Mluví, jako by Starkey měl vědět, že přijdou, jenže co takový rozpojenec ve skutečnosti ví? Každý v nitru duše věří, že jemu se to nestane – že bez ohledu na to, jak jsou vztahy napjaté, budou mít rodiče dost rozumu, aby nepodlehli inzerátům na internetu, televizním reklamám a billboardům hlásajícím slogany jako: „Rozpojení: rozumné řešení.“ Jenže co by si chtěl nalhávat? Starkey byl i bez nepřetržitého mediálního bombardování potenciálním kandidátem na rozpojení už v okamžiku, kdy se objevil na prahu. Možná by měl být překvapený, že rodiče čekali tak dlouho.

Mluvčí pronikne hluboko do jeho osobního prostoru. „Naposledy tě vyzývám, slovně potvrď, že jsi –“

„Jo, jasně, Mason Michael Starkey. A teď zmiz od mého obličeje, smrdí ti dech.“

Jakmile Starkey slovně potvrdí svou totožnost, Dívčí rty vytáhne formulář se dvěma kopiemi: originál je bílý, kopie žlutá a růžová.

„Takže tak se to dělá?“ zeptá se Starkey. Hlas se mu začíná třást. „Zatýkáte mě? Jakého zločinu jsem se dopustil? Že je mi šestnáct? Nebo možná že tady vůbec jsem.“

„Buď-zticha-nebo-koupíš-uspávačku,“ procedí Mluvčí, jako by to celé bylo jedno slovo.

Jedna část Starkeyho by se chtěla nechat uspat – jednoduše usnout a, když bude mít štěstí, už se neprobudit. Vyhnul by se tak trýznivě potupnému vytržení ze života uprostřed noci. Ale ne, on chce vidět tváře svých rodičů. Přesněji řečeno, chce, aby oni viděli jeho tvář, a kdyby se nechal uspat, vyvázli by z toho snadno. Nemuseli by se mu podívat do očí.

Dívčí rty před ním podrží rozkaz k rozpojení a  začne číst neblaze proslulý paragraf devět, „negační klauzuli“.

„Masone Michaele Starkey, podepsáním tohoto příkazu se vaši rodiče a/nebo zákonní zástupci vzdali práv k vám, se zpětnou platností do šesti dnů po početí, čímž jste se stal porušením Existenčního kodexu 390. Ve světle této skutečnosti se vracíte pod pravomoc Kalifornského úřadu pro mladistvé za účelem celkového rozdělení, známého též jako rozpojení.“

„Blá, blá, blá.“

„Veškerá práva, která vám dříve zaručoval okres, stát nebo federální vláda, tímto oficiálně a trvale zanikají.“ Složí příkaz k rozpojení a strčí si ho do kapsy.

„Blahopřeji vám, pane Starkey,“ prohlásí Mluvčí. „Již neexistujete.“

„Tak proč se se mnou ještě bavíte?“

„Už to nebude trvat dlouho.“ Začnou ho táhnout ke dveřím.

„Můžu si aspoň obout boty?“ Pustí ho, ale zůstanou ve střehu.

Starkey si dá se zavazováním tkaniček na čas. Potom ho odvlečou z pokoje a dolů ze schodů. Nezleťáci mají těžké boty, pod nimiž dřevo schodů trpí. Jejich trojice je na schodech hlučná jako stádo dobytka.

Jeho rodiče čekají ve vstupní hale. Jsou tři hodiny ráno, ale oni jsou pořád normálně oblečení. Byli vzhůru celou noc a čekali, až to přijde. Starkey vidí v jejich tvářích úzkost, ale může to být i úleva, těžko říct. Zatvrdí se, schová emoce za předstíraný úsměv.

„Ahoj, mami! Ahoj, tati!“ zahlaholí zvesela. „Zkuste hádat, co se mi právě stalo. Dám vám dvacet možností.“

Otec se zhluboka nadechne. Chystá se spustit velký rozpojovací proslov, který si pro nezvladatelné dítě připraví každý rodič. I když jej nakonec nepoužijí, připraví si ho, v duchu si ho opakují, když mají polední pauzu, sedí v dopravním prostředku nebo poslouchají nějaké idiotské žvásty svého šéfa o cenových bodech, distribuci a dalších blbostech, které lidé v kancelářských budovách na schůzích řešívají.

Co říká statistika? Starkey ji jednou zahlédl ve zprávách. Každý rok proběhne myšlenka na rozpojení hlavou jednomu z deseti rodičů. Z nich se jí jeden z deseti zabývá vážně a z nich se jeden z dvaceti rozhodne podniknout praktické kroky – a s každým dalším dítětem v rodině se ta pravděpodobnost zdvojnásobuje. Když se z těchto suchých čísel vymačká šťáva, výsledek je takový, že každým rokem půjde na rozpojení jedno za každé dva tisíce dětí ve věku mezi třinácti a sedmnácti lety. Větší pravděpodobnost než v loterii – a to do toho ještě nejsou zahrnuty děti ze státních domovů.

Otec zahájí proslov. Ponechává si odstup. „Masone, ty nechápeš, že jsi nám nenechal jinou možnost?“

Nezleťáci ho pevně drží dole pod schody, ale nijak se nesnaží dostat ho ven. Vědí, že musejí umožnit tento rodičovský rituál, slovní vykopnutí z domu.

„Rvačky, drogy, ukradené auto – a teď tě vyloučili z další školy. Co by bylo dál, Masone?“

„Copak já vím, táto? Vždyť můžu udělat tolik špatných rozhodnutí.“

„Už ne. Záleží nám na tobě natolik, že s tvými špatnými rozhodnutími skoncujeme, než ona skoncují s tebou.“

Už to nevydrží a rozesměje se nahlas.

A potom se z horního konce schodů ozve jiný hlas.

„Ne! To nemůžete udělat!“

Jeho sestra Jenna – biologická dcera jeho rodičů – stojí nahoře nad schody v pyžamu s medvídky, které se k jejím třinácti letům moc nehodí.

„Vrať se do postele, Jenno,“ řekne jí máma.

„Rozpojujete ho jenom proto, že byl čápnutý, a to není fér! A navíc těsně před Vánocemi! Mě byste taky nechali rozpojit?“

„O tom se teď nebudeme bavit!“ zakřičí otec, zatímco máma se rozpláče. „Vrať se do postele!“ Ale ona neposlechne. Založí ruce a vzdorně si sedne na nejvyšší schod, aby byla u toho. Dobře dělá.

Slzy jeho mámy jsou opravdové, ale Starkey si není jistý, jestli pláče kvůli němu, nebo kvůli zbytku rodiny. „Všichni nám řekli, že všechny ty věci, které děláš, byly volání o pomoc,“ dostane ze sebe. „Tak proč jsi nás nenechal, abychom ti pomohli?“

Chce se mu křičet. Jak by jim to mohl vysvětlit, když to nechápou? Nevědí, jaké to je, žít šestnáct let s vědomím toho, že jste nechtění; záhadné dítě nejisté etnicity, které někdo čápnul ke dveřím páru tak bledého, že by to mohli být upíři. Nebo si stále pamatovat den, kdy vám jsou tři a vaše máma, ještě pod vlivem analgetik, která bere po narození vaší sestry císařským řezem, vás odvede na požární zbrojnici a začne prosit hasiče, aby vás odvezli do domova pro státní svěřence. Nebo když každý Štědrý večer víte, že vaše dárky nejsou z radosti, ale z povinnosti? A že vaše narozeniny ani nejsou opravdové narozeniny, protože neoznačují den, kdy jste přišli na svět, ale jenom den zanechání u prahu, které nějaká novopečená máma vzala příliš doslovně?

A co posměch ostatních dětí ve škole?

Ve čtvrté třídě si Masonovy rodiče zavolali do ředitelny. Shodil spolužáka z nejvyšší plošiny na prolézačkách. Chlapec utrpěl otřes mozku a zlomeninu paže.

„Proč, Masone?“ zeptali se ho tenkrát rodiče před ředitelem. „Proč jsi to udělal?“

Řekl jim, že ostatní děti se mu posmívají, protože je čápnutý, a tenhle kluk s tím začal. Naivně si myslel, že ho pak budou bránit, ale oni se tím vůbec nezabývali, jako by to nebylo důležité.

„Mohl jsi toho chlapce zabít,“ pokáral ho otec. „A proč? Kvůli několika slovům? Slova tě nezraní.“ A to je jedna z největších zločinných lží, kterých se dospělí na dětech v tomto světě dopouštějí. Protože slova zraňují víc než jakákoli fyzická bolest. Rád by podstoupil otřes mozku i zlomeninu ruky, kdyby to znamenalo, že už ho nikdy nebudou vyčleňovat jako čápnuté dítě.

Nakonec ho přeřadili do jiné školy a nařídili mu navštěvovat výchovnou poradnu.

„Přemýšlej o tom, co jsi udělal,“ vybídl ho bývalý ředitel.

A on ho jako správný, hodný chlapec poslechl. Hodně o tom přemýšlel a došel k závěru, že měl najít vyšší plošinu.

Takže jak se pustit do vysvětlování něčeho takového? Jak vysvětlíte, že jste celý život zažívali nespravedlnost, než vás nezleťáci vytáhnou ze dveří? Odpověď je jednoduchá. Vůbec se o to nepokusíte.

„Mrzí mě to, Masone,“ promluví otec. Taky má v očích slzy. „Ale je to tak lepší pro všechny. Včetně tebe.“

Starkey ví, že se mu nikdy nepodaří přimět rodiče, aby to pochopili, ale když nic jiného, bude mít poslední slovo.

„Hej, mámo, mimochodem… Když táta zůstává večer v kanceláři, ve skutečnosti není v kanceláři. Je s tvou kamarádkou Nancy.“

Ale ještě než si začne šokované výrazy rodičů užívat, napadne ho, že mohl tuto tajnou informaci využít jako páku. Kdyby otci řekl, že o  tom ví, mohla to být neprůstřelná ochrana před rozpojením! Jak mohl být tak pitomý, že ho to nenapadlo, když to ještě mělo smysl?

Takže nakonec si nemůže vychutnat ani své trpké malé vítězství, když ho nezleťáci vystrčí do studené prosincové noci.

REKLAMA

Máte problémového mladistvého? Zdá se, že nedokáže najít své místo? Je apatický nebo se vzteká? Často propadá impulzivnímu aněkdy i nebezpečnému chování? Vypadá to, že váš nezletilý nedokáže žít ve své kůži? Možná je to víc než obyčejná pubertální vzpoura. Je možné, že vaše dítě trpí biosystémovou disunifikační poruchou, BDP. Ale teď existuje naděje!

Sklizňová agentura Azyl má v celé zemi pětihvězdičkové tábory pro mládež, které přijmou i ty nejvzteklejší, nejagresivnější, nejdysfunkčnější mladistvé postižené BDP a s veškerou péčí jim pomohou do uklidňujícího rozděleného stavu.

Zavolejte, jestli máte zájem o konzultaci zdarma – naši poradci jsou vám k dispozici! Sklizňová agentura Azyl. Když je milujete tolik, že je necháte jít.

Nezleťácké auto opustí příjezdovou cestu se Starkeym zavřeným v zadní části za neprůstřelnou přepážkou. Mluvčí řídí, Dívčí rty se probírá tlustou složkou. Starkey si nedovede představit, že by k jeho životu mohlo patřit tolik dat.

„Tady se píše, že jako malé dítě jsi měl při testech výsledky v percentilu horních deseti.“ Mluvčí znechuceně zavrtí hlavou. „Takové plýtvání.“

„Ani ne,“ namítne Dívčí rty. „Spousta lidí bude mít z vaší inteligence přínos, pane Starkey.“

Při té poznámce ho nepříjemně zamrazí, ale pokusí se nedat to na sobě znát. „Ty vole, ten transplantovanej ret je fakt dobrej,“ prohodí Starkey. „O co šlo? Řekla ti stará, že by byla raději, kdyby ji líbala ženská?“

Mluvčí se hloupě zakření. Dívčí rty neřekne nic.

„Ale dost prázdných řečí,“ pokračuje Starkey. „Nemáte hlad, chlapi? Protože já bych se teď nebránil noční svačince. Nějaký hambáč? Co říkáte?“

Z předního sedadla žádná odpověď nepřijde. Ne že by nějakou čekal, ale je vždycky zábavné do policistů vrtat a sledovat, kolik stačí na jejich vyprovokování. Protože když se vytočí, bude to jeho vítězství. Jak to bylo s Akronským zběhem? Co to vždycky říkal? No jasně. „Hezký ponožky.“ Jednoduché, elegantní, ale sebedůvěru každého, jehož autorita byla falešná, to vždycky podkopalo.

Akronský zběh – to byl aspoň rozpojenec. Jistě, při útoku na Sklizňový tábor Happy Jack před necelým rokem zahynul, ale jeho legenda žije dál. Starkey touží po tom, aby byl stejně neblaze proslulý jako Connor Lassiter. Starkey si dokonce představuje, že duch Connora Lassitera sedí vedle něj a všechny jeho myšlenky a skutky oceňuje – nejenom schvaluje, ale vede Starkeymu ruce, když se mu podaří pouta dostat k levé botě – tak nízko, aby mohl z podšívky vylovit nůž. Nůž, který si uschoval pro zvláštní příležitosti, jako je tahle.

„Když se nad tím zamyslím, hamburgrárna zní i v tuhle hodinu jako dobrý nápad,“ prohlásí Dívčí rty.

„Paráda,“ zahlásí Starkey. „Jedna je před námi nalevo. Objednejte mi double-double, animal styl, a k tomu animal hranolky, protože – já jsem prostě zvíře.“

S překvapením zjistí, že skutečně zajednou do drive-inu, kde mají otevřeno celou noc. Starkey si připadá jako mistr podprahových vnuknutí, i když tohle zrovna moc podprahové nebylo. Ale nezleťáky má zmáknuté… nebo si to aspoň myslí do chvíle, než si objednají jídlo, a jemu nic.

„Hej! Co to má znamenat?“ Zabuší ramenem do skla, které odděluje jeho svět od jejich.

„Ve sklizňovém táboře tě nakrmí,“ prohodí Dívčí rty.

Teprve teď mu dojde, že neprůstřelné sklo ho odděluje nejenom od policistů – je to bariéra mezi ním a jakoukoli částí venkovního světa. Už nikdy neochutná svá oblíbená jídla. Nikdy nenavštíví svá oblíbená místa. Přinejmenším ne jako Mason Starkey. Najednou se mu chce vyzvracet všechno, co snědl, zpětně do doby šest dnů po početí.

Noční pokladní u okénka drive-inu je holka, kterou Starkey zná z poslední školy, do níž chodil. Když ji spatří, mozkem mu zacloumá vlna emocí. Mohl by jednoduše zůstat schovaný na zadním sedadle a doufat, že zůstane nepovšimnut, ale připadal by si trapně. Ne, nebude trapný. Jestli to má být jeho konec, tak s plnou parádou, a ať to všichni vidí.

„Čauky, Amando, půjdeš se mnou na školní ples?“ zavolá dost hlasitě, aby to bylo přes přepážku z tlustého skla slyšet.

Amanda se přimhouřenýma očima podívá jeho směrem, a když si uvědomí, kdo to je, zvedne nos, jako by k ní z grilu zavanulo něco zkaženého.

„V tomhle životě ne, Starkey.“

„Proč ne?“

„Za a jsi druhák a za b jsi zoufalec na zadním sedadle policejního auta. A vůbec, ve zvláštní škole nemají plesy?“

Mohla by být ještě natvrdlejší? „Jak vidíš, už jsem dostudoval.“

„Buď zticha,“ napomene ho Mluvčí, „nebo tě přímo tady rozpojím do hamburgerů.“

Amandě to konečně docvakne a najednou trochu znejistí. „Ajo! To mě mrzí, Starkey. To mě vážně mrzí…“

Lítost je něco, co Mason Starkey nesnese. „Co tě mrzí? Předtím byste se mnou ty a  tvoji kamarádi neztratili slovo, ale teď tě to mrzí? Nech si to.“

„Promiň. Myslela jsem to tak, že… Omlouvám se, že mě to mrzí – chci říct…“ Zoufale si povzdechne, vzdá to a podá Dívčím rtům pytlík s jídlem. „Potřebujete kečup?“

„Ne, v pohodě.“

„Hej, Amando!“ zakřičí Starkey, když odjíždějí. „Jestli pro mě doopravdy chceš něco udělat, řekni každému, že jsem bojoval až do konce, jo? Řekni jim, že jsem jako Akronský zběh.“

„Udělám to, Starkey,“ odpoví. „Slibuju.“ Ale on ví, že do rána na to zapomene.

O dvacet minut později už zahýbají do uličky za zadní stranu okresní basy. Předem nechodí nikdo, a rozpojenci už vůbec ne. V okresní věznici je zvláštní křídlo pro mladistvé, které má zezadu speciální box uvnitř boxu, kde drží rozpojence čekající na převoz. Starkey byl v normální části pro mladistvé dostatečně doma, aby věděl, že jakmile se člověk ocitne v zadržovací cele pro rozpojence, je vymalováno. Konec. Ani odsouzenci na smrt nejsou hlídáni tak přísně.

Jenže on tam ještě není. Pořád je tady, v autě, a čeká, až ho odvedou dovnitř. Právě tady, kde je trup téhle bárky bláznů nejtenčí, a jestli chce jejich plány potopit, musí to udělat mezi autem a zadními dveřmi okresní věznice. Než se ti dva připraví na „předvedení pachatele“, uvažuje, jaké má šance uprchnout – protože tak, jako to nejspíš dělali jeho rodiče, si i on tento večer představoval a vymyslel tucet odvážných plánů útěku. Jenže i jeho fantazie jsou fatalistické; každá z jeho představ svíraných úzkostí končí tak, že prohraje, je uspaný a probudí se na operačním stole. Jasně, říká se sice, že člověka nerozpojí hned, ale Starkey tomu nevěří. Ve skutečnosti nikdo neví, co se ve sklizňových táborech děje, a ti, kteří to zjistí, se o ten zážitek dost dobře podělit nemůžou.

Vytáhnou ho z auta a pevně mu chytí ruce nad loktem, každý z jedné strany. Mají v tom praxi. Dívčí rty drží v druhé ruce jeho tlustou složku.

„Píše se v té složce taky o mých koníčcích?“ zeptá se Starkey.

„Nejspíš,“ odpoví Dívčí rty. Fakticky je mu to jedno.

„Možná jste si je měli trochu líp nastudovat, protože pak bychom si aspoň měli o  čem promluvit.“ Uculí se. „Docela dobře totiž ovládám magii.“

„Vážně?“ podiví se s pokřiveným úsměvem Mluvčí. „Škoda že se nemůžeš nechat zmizet.“

„Kdo říká, že nemůžu?“

Nato po houdiniovsku zvedne pravou ruku a ukáže, že pouta už na ní nejsou. Volně se totiž houpají na jeho levé ruce. Než muži stačí zareagovat, Starkey vytáhne z rukávu nožík, kterým si předtím otevřel zámek, pevně ho chytí do ruky a sekne s ním Dívčí rty do tváře.

Muž zařve a z deseticentimetrové rány se spustí krev. Mluvčímu se v jeho mizerném životě, kdy vykonává tuto medvědí službu veřejnosti, nestává často, že by se nezmohl na slovo, ale jeden z těch okamžiků právě teď nadešel. Sáhne pro zbraň, ale Starkey už prchá, kličkuje tmavou uličkou.

„Hej!“ zařve Mluvčí. „Jenom si to zhoršuješ.“

Jenže co mu udělají? Pokárají ho před rozpojením? Mluvčí si může žvanit, co chce, ale nemá dobrou vyjednávací pozici.

Ulička se stočí doleva a  zase doprava jako labyrint, a  on má pořád vedle sebe vysokou, impozantní cihlovou zeď okresní věznice.

Konečně oběhne další roh a uvidí před sebou ulici. Vyrazí vpřed, ale v okamžiku, kdy na ulici vyběhne, ho Mluvčí chytí. Nějak se tam dostal dřív než on. Starkey je překvapený, ale neměl by být, protože každý rozpojenec se pokusí utéct, ne? Nemohli postavit klikatou uličku vymyšlenou speciálně tak, aby uprchlík ztratil čas a nezleťáci získali výhodu, kterou jim nemůže nic vzít?

„Je konec, Starkey!“ Stiskne Starkeymu zápěstí tak drtivě, aby ho donutil pustit nůž, a rozvášněně zamává uspávací pistolí. „Lehni si na zem, nebo to koupíš do oka!“

Ale Starkey si nelehne. Nehodlá se před tímto legalizovaným grázlem ponížit.

„Tak to udělej. Střel mě uspávačkou do oka a vysvětluj jim pak ve sklizňovém táboře, proč dostali poškozené zboží.“

Mluvčí ho otočí a přitlačí na cihlovou zeď, dostatečně tvrdě, aby mu na obličeji zůstaly škrábance a modřiny.

„Mám tě už plné zuby, Starkey. Anebo bych ti možná měl říkat Storky, Čapák.“ Nato se Mluvčí zasměje, jako by byl génius. Jako by mu tak už neříkal každý blbec na světě. „Storky!“ vyfrkne pohrdavě. „To je pro tebe lepší jméno, ne? Jak se ti to líbí, Storky?“

Krev vře při vyšší teplotě než voda. Starkey o tom něco ví, protože vztek ho adrenalinem napumpuje tak, že vrazí loket Mluvčímu do břicha, prudce se otočí a popadne pistoli.

„Ne, to neuděláš.“

Mluvčí je silnější – jenže animal styl je možná víc než síla.

Pistole je mezi nimi. Míří Starkeymu do tváře, pak na hruď, potom Mluvčímu na ucho a pod bradu. Oba se perou o spoušť a – Prásk!

Zpětný ráz výstřelu přimáčkne Starkeyho zpátky ke zdi. Krev! Všude krev! Její železná chuť v ústech, štiplavý zápach kouře z pistole a –

To nebyl žádný uspávací náboj. Byl ostrý!

Hlavou mu bleskne, že mu zbývá mikrosekunda do smrti, ale najednou si uvědomí, že to není jeho krev. Obličej Mluvčího před ním je rudá, kašovitá změť. Muž se skácí, mrtvý dřív, než dopadne na chodník, a –

Proboha, to byla opravdová kulka. Proč má nezleťák nabito ostrými? To je proti zákonu!

Zpoza rohu slyší kroky, mrtvý policajt je pořád mrtvý a on ví, že ten výstřel slyšel celý svět a všechno závisí na tom, co udělá teď.

Teď jsou s Akronským zběhem parťáci. Svatý patron uprchlých rozpojenců mu nakukuje přes rameno a čeká, až Starkey něco podnikne. Co by udělal Connor? napadne ho.

V tu chvíli se zpoza rohu vynoří druhý nezleťák – policajt, kterého nikdy neviděl a už ho nikdy vidět nechce. Starkey zvedne pistoli Mluvčího, vystřelí a změní to, co byla jenom nešťastná náhoda, ve vraždu.

Když pak unikne – skutečně unikne –, nedokáže myslet na nic jiného než na krvavou chuť vítězství a to, jakou radost by asi měl duch Connora Lassitera.

REKLAMA

Trápí se vaše dítě ve škole? Hodiny se učí, ale k dobrým známkám se propracovat nedokáže? Zkoušeli jste doučování, dokonce i změnu školy, ale stále vše bez výsledku? Jak dlouho ještě necháte své dítě trpět?

Odpověď zní: Je tomu konec. My totiž máme řešení! Přirozené vylepšení kognitivních schopností prostřednictvím technologie NeuroTkaníTM.

NeuroTkaní zaměřené na paměť není nějaký pochybný prostředek pro lepší učení nebo nebezpečný wetwarový čip. Je to skutečná, živá mozková tkáň s předprogramovaným předmětem podle vlastního výběru. Matematika, geometrie, biologie, fyzika – a další předměty se připravují!

Dostupné financování je k dispozici, proto nečekejte na další špatné vysvědčení. Konejte teď! Zavolejte ještě dnes do Institutu NeuroTkaní a nechte si zdarma udělat nabídku. Za výsledky stoprocentně ručíme, jinak dostanete peníze zpět.

Institut NeuroTkaní: Když nefunguje vzdělávání, my vám jedničky zajistíme!

Jedna věc je být zběhlý rozpojenec, ale být vrah policisty je něco úplně jiného. Z honu na Starkeyho se stane něco víc než typické pronásledování rozpojence. Vypadá to, jako by byl v pohotovosti celý svět. Starkey nejdřív změní vzhled, obarví si rozuchané hnědé vlasy na zrzavo, zkrátí si je na šprtskou délku a oholí si bradku, kterou si pěstoval od třinácti let. Když ho teď lidé vidí, může se jim zdát, že už ho někde zahlédli, ale nevědí kde, protože se teď podobá spíš obličeji z krabice cereálií než hledanému zločinci. Zrzavé vlasy se k jeho olivové pleti úplně nehodí, ale to, že je genetická směska, mu pomáhalo celý život. Vždycky byl chameleon, který se mohl vydávat za jakoukoli etnicitu. Zrzavé vlasy jen přidávají další úroveň kamufláže.

Střídá města a nikdy se nikde nezdrží déle než den nebo dva. Proslýchá se, že na severozápadním pobřeží mají pro zběhlé rozpojence větší pochopení než v Jižní Kalifornii, a tak má namířeno tam.

Starkey je připravený žít jako uprchlík, protože vždycky žil v jakési ochranné paranoii. Nevěř nikomu, ani vlastnímu stínu, a starej se jen o své zájmy. Kamarádi jeho jasný přístup k životu oceňovali, protože vždycky věděli, jak na tom jsou. Za své kamarády by bojoval až do konce – pokud by to bylo taky v jeho zájmu.

„Máš duši korporace,“ řekla mu jednou učitelka. Myslela to jako urážku, ale on to vzal jako kompliment. Korporace mají velkou moc a  dělají v tomto světě dobré věci, když se tak rozhodnou. Byla to učitelka matematiky, která chodila objímat ledovce, a další rok ji vyhodili, protože kdo potřebuje učitele matematiky, když si můžete jednoduše pořídit NeuroTkaní? Z toho je vidět, že objímáním kusu ledu člověk nic nezíská, leda tak nachlazení.

Teď je ale Starkey s objímači zajedno, protože jsou to lidé, kteří řídí Hnutí odporu proti dělení a schovávají uprchlé rozpojence. Ví, že jakmile bude v rukou OPD, bude v bezpečí, jenže najít je není snadné.

„Jsem zběh skoro už čtyři měsíce, a žádné známky odporu jsem neviděl,“ prohlásí ošklivý kluk s buldočím obličejem. Starkey ho potkal, když o Štědrém dnu postával za KFC a čekal, až vyhodí zbylá kuřata. Není to kluk, se kterým by Starkey trávil čas v normálním životě, jenže když se teď normální život překlopil do vypůjčeného času, změnily se mu priority.

„Přežil jsem, protože se nenechám chytit do žádné pasti,“ řekne mu Psí ksicht.

Starkey ví o pastech všechno. Když se úkryt zdá být až příliš dobrý, než aby to mohla být pravda, nejspíš je to past. Opuštěný dům s pohodlnou matrací; odemčený náklaďák, který je čirou náhodou plný konzerv s jídlem. Jsou to pasti nastražené nezleťáky na zběhlé rozpojence. Někteří nezleťáci se dokonce vydávají za členy Hnutí odporu proti dělení.

„Nezleťáci teď nabízejí odměny lidem, kteří zběhy udají,“ prohlásí Psí ksicht, když se cpou kuřaty, až jim z toho bude špatně. „A jsou taky lovci lebek. Říká se jim orgánoví piráti. Odměna je nezajímá – prodávají zběhy, které chytí, na černém trhu – a jestli si myslíš, že normální sklizňové tábory jsou hrozné, ani se neptej, jaké je to v těch ilegálních.“ Kluk polkne tak velké sousto, že Starkey vidí jeho postup hltanem, jako když had polyká myš. „Orgánoví piráti dřív nebyli,“ řekne, „ale od doby, co není možné rozpojit sedmnáctileté, je orgánů nedostatek a za zběha můžeš na černém trhu dostat vysokou částku.“

Starkey zavrtí hlavou. Zákaz rozpojování sedmnáctiletých měl zachránit pětinu dětí určených k rozpojení, ale místo toho donutil spoustu rodičů k tomu, aby se rozhodli dřív. Starkey uvažuje, jestli by jeho rodiče změnili názor, kdyby měli na rozhodování ještě jeden rok.

„Orgánoví piráti jsou nejhorší,“ řekne mu Psí ksicht. „Jejich pasti nejsou tak hezké jako ty, které líčí nezleťáci. Slyšel jsem o lovci kožešin, který přišel o práci, když kožešiny zakázali. Tak udělal to, že vzal největší pasti na zvířata, které měl, a předělal je na rozpojence. Pane jo, když se ti taková past zaklapne kolem nohy, můžeš tý noze dát pusu na rozloučenou.“ Přelomí kuřecí kost, částečně proto, aby svým slovům dodal důraz, a Starkey se neubrání zachvění. Psí ksicht si olízne ze špinavých prstů kuřecí tuk. „A jsou i jiný historky,“ pokračuje, „jako třeba o klukovi ze čtvrti, kde jsem bydlel. Jeho rodiče byli totální lúzři. Dlouholetý feťáci, které měli samotný rozpojit, kdyby tenkrát rozpojování bylo. V den, kdy mu bylo třináct, podepsali jeho rozpojovací příkaz a řekli mu o tom.“

„Proč by mu o tom říkali?“

„Aby utekl,“ vysvětlí Psí ksicht, „znali totiž všechny jeho tajný úkryty a řekli orgánovýmu pirátovi, kde ho najde. Ten ho chytil, prodal, a s rodiči se o půlku zisku šábnul.“

„Hajzl!“

Psí ksicht pokrčí rameny a zahodí kuřecí kost. „Ten kluk byl stejně čápnutej, takže to žádná velká škoda nebyla, ne?“

Starkey přestane kousat, ale jen na chvilku. Pak se zazubí a svoje úvahy si nechá pro sebe.

„Jasně. Žádná velká škoda.“

Večer vezme kluk se psím obličejem Starkeyho do podzemního odvodňovacího kanálu, ve kterém se schovává. Sotva usne, Starkey se dá do práce. Odejde do nedaleké zástavby, postaví nějakým cizím lidem ke dveřím kyblík od kuřat, zazvoní a uteče.

V kyblíku žádná kuřata nejsou. Místo nich tam leží rukou nakreslená mapka s následujícím vzkazem:

Potřebujete peníze? Tak pošlete nezleťáky sem a dostanete tučnou odměnu. Užijte si dovolenou!

Když začne svítat, Starkey se z nedaleké střechy dívá, jak nezleťáci vpadnou do kanálu a kluka se psím obličejem z něj vytáhnou, jako by to byla špína v uších.

„Blahopřeju, debile,“ řekne si Starkey. „Byl jsi čápnutej.“

REKLAMA

„Když rodiče podepsali příkaz k rozpojení, byl jsem vystrašený. Nevěděl jsem, co se mnou bude.

Říkal jsem si: ‚Proč já? Proč jsem trestán?‘ Ale když jsem přijel do Sklizňového tábora BigSky, všechno se změnilo. Našel jsem tady další děti jako já a konečně mě někdo bral takového, jaký jsem. Zjistil jsem, že každá moje část je drahocenná a vzácná. Zásluhou lidí ze Sklizňového tábora BigSky se už svého rozpojení nebojím.

Rozpojený stav? Hustý. Tomu říkám dobrodružství!“

Každý zběhlý rozpojenec bude krást. To je argument, kterým úřady s oblibou přesvědčují veřejnost, že rozpojenci jsou jablka prohnilá od slupky až po jádro – že kriminalita je součástí jejich přirozenosti a není jiná možnost, jak ji od nich oddělit, než oddělit je od nich samotných.

V případě rozpojenců ale krádež není záležitostí sklonů. Je to prostě otázka nutnosti. Děti, které by nikdy neukradly ani drobnou minci, najednou zjistí, že jejich prsty jsou lepkavé jak melasa a plné různého kradeného zboží od jídla přes oblečení po léky – věcí, které potřebují k přežití –, a u těch, kteří už měli nakročeno k zločinu, se tyto sklony ještě posílily.

Pro Starkeyho nejsou kriminální aktivity ničím novým – i když donedávna patřila většina těchto jeho skutků do kategorie rebelských prohřešků. Kradl v obchodě, když se na něho prodavač díval podezíravě. Útržky své osobní filozofie, v nichž obvykle měla své místo slova na čtyři písmena, popisoval budovy reprezentující věci, které ho štvaly. Dokonce ukradl auto sousedovi, který vždycky zaháněl děti domů, když se Starkey objevil venku. Vyrazil s jeho autem na projížďku spolu s několika kamarády. Bavili se všichni. Cestou štrejchl o řadu zaparkovaných aut a ztratil dvě poklice a nárazník. Jejich jízda skončila, když auto přeskočilo obrubník a napíchlo se na velice pasivní poštovní schránku. Škoda stačila, aby bylo auto na odpis, což bylo přesně to, co Starkey chtěl.

Dokázat mu to se jim nepodařilo, ale všichni věděli, jak to bylo. Musel uznat, že to nebyl jeden z jeho nejzářnějších okamžiků, ale věděl, že musí něco udělat chlapovi, podle něhož není dost dobrý, aby dýchal stejný vzduch jako jeho děti. Toho chlapíka prostě bylo třeba za takové chování potrestat.

To všechno teď jako by bledlo, když byl vrah. Ale ne. Ničemu nepomůže, když o sobě bude uvažovat takhle. Lepší bylo považovat se za bojovníka: pěšáka ve válce proti rozpojování. Vojáci dostávali vyznamenání, když zničili nepřítele, ne? Takže i když mu ta noc v uličce stále vyvolává okamžiky nejistoty, většinou má svědomí čisté. Stejně tak mu svědomí nic nezatěžuje, když začne lidem pomáhat od jejich peněženek.

V dobách, kdy si představoval, že by jednou mohl být slavným kouzelníkem v Las Vegas, kamarády udivoval a dospělé děsil tím, že nechával zmizet hodinky z jejich zápěstí, jen aby se objevily v kapse někoho jiného. Byl to jednoduchý salónní trik, ale jeho zdokonalení si vyžádalo spoustu času. Mizení peněženek a kabelek využívalo stejný princip. Kombinaci odvedení pozornosti, šikovných prstů a sebevědomí, že se to podaří.

Této noci si Starkey vyhlédl muže, který se opilý vypotácí z baru a naditou peněženku si zastrčí do široké kapsy kabátu. Cestou k autu zápasí s klíčky od auta. Starkey projde kolem a vrazí do něho tak akorát, aby se mu klíčky vysmekly a spadly na zem.

„Promiň, kámo,“ omluví se Starkey, klíčky sebere a podá mu je. Muž si vůbec nevšimne, že ve stejném okamžiku, kdy mu Starkey podává klíčky, má prsty druhé ruky v jeho kapse a vytahuje peněženku. Starkey s pohvizdováním odejde. Ví, že ten muž už bude v půli cesty domů, když si uvědomí, že nemá peněženku, ale i pak si bude myslet, že ji prostě nechal v baru.

Starkey zahne za roh a přesvědčí se, že vzduch je čistý, než peněženku otevře. Ve chvíli, kdy to udělá, dostane takový elektrický šok, že mu nohy vypovědí poslušnost. Zůstane ležet na zemi, napůl v bezvědomí, a jenom sebou cuká.

Paralyzační peněženka. Slyšel, že takové věci existují, ale doteď žádnou v akci neviděl.

O několik sekund později dorazí opilec, který nakonec zas tak opilý není, v doprovodu tří dalších, jejichž tváře nedokáže rozeznat. Zvednou ho a strčí ho zadními dveřmi do čekající dodávky.

Když se dveře zavřou a dodávka nabere rychlost, Starkey, který je jenom částečně při vědomí, zjistí, že z elektricky nabitého oparu na něho shlíží obličej opilého/neopilého muže.

„Jsi rozpojenec, uprchlík, nebo jenom živel?“

Starkey má pocit, jako by jeho rty byly z gumy. „Živel.“

„Bezva,“ odvětí neopilec. „Tím se nám to zúžilo. Rozpojenec, nebo uprchlík?“

„Uprchlík,“ zamumlá Starkey.

„Paráda,“ pochvaluje si muž. „Když jsme si tak hezky ujasnili, že jsi rozpojenec, víme, co s tebou udělat.“

Starkey zasténá a nějaká žena, která zůstává mimo jeho omezené periferní vidění, se zasměje.

„Netvař se tak překvapeně. Všichni rozpojenci mají v očích výraz, který uprchlíkům a živlům chybí. Věděli jsme, jak to je, i kdybys nic neřekl.“

Starkey se pokusí pohnout, ale prakticky nedokáže zvednout končetiny.

„Nedělej to,“ promluví žena z míst někde za ním. „Nehýbej se, nebo to do tebe naperu ještě hůř než ta peněženka.“

Starkey ví, že se chytil do pasti orgánových pirátů. Měl o sobě lepší mínění. V duchu proklíná svou smůlu… do chvíle, kdy muž, který předstíral opilost, řekne: „Tenhle ukrýt se ti bude líbit. Jídlo je dobré, i když to tam trochu smrdí.“

„Co– cože?“

Všichni kolem něho se rozesmějí. V dodávce můžou být tak čtyři lidé, možná pět. Ale on pořád nevidí dost dobře, aby to mohl přesně spočítat.

„Zbožňuju ten jejich výraz,“ promluví žena. Přijde do jeho zorného pole a uculí se na něho. „Víš, jak uspávají uprchlé lvy, aby je mohli vrátit do bezpečí, než se dostanou do průšvihu?“ zeptá se. „Tak dnes jsi ten lev ty.“

VEŘEJNÉ OZNÁMENÍ

„Čauky, děti! Jsem váš Hlídač Hubert, oči dokořán a nos u země! Každý nemůže být stopař jako já, ale vy se teď můžete přidat do mého Klubu hlídacích štěňat! Dostanete výbavu hlídacích štěňat a měsíčně vám bude chodit zpravodaj plný her a tipů, jak ve svém okolí zpozorovat zločin, počínaje podezřelými cizinci a konče rozpojeneckými ‚nebezpečnými domy‘!

Když se zapojíte i vy, padouši a zběhové nebudou mít šanci! Tak neváhejte a přidejte se! A pamatujte si, hlídací štěňata – oči otevřené a nos při zemi!“

Oznámení sponzoruje Sousedská hlídka s. r. o.

Úkrytem je přečerpávací stanice kanalizace. Automatická. Nikdo z městských zaměstnanců se tady neukáže, pokud se něco nepokazí.

„Na ten smrad si zvykneš,“ dozví se Starkey, když ho dovedou dovnitř. Nechce se mu tomu věřit – ale ukáže se, že je to pravda. Lidský čich si zřejmě uvědomí, že bitva je ztracená, a přizpůsobí se – a jak slibovali už v dodávce, jídlo to vynahrazuje.

Celé to místo je Petriho miska úzkosti vyvěrající z dětí, nad nimiž rodiče zlomili hůl. A horší úzkost není. Rvačky a komické pózy jsou na denním pořádku.

Starkey byl v prostředí vágních vyvrhelů a mezních osobností vždycky přirozeným vůdcem a v úkrytu tomu není jinak. Rychle stoupá v hierarchii. Fámy o jeho útěku již víří kouř a od začátku pomáhají upevnit jeho postavení. „Je pravda, že jsi zastřelil dva nezleťáky?“

„Jo.“

„Je pravda, že ses prostřílel z basy kulometem?“

„Jasně, proč ne?“

A nejlepší je, že čápnuté děti – na které se dokonce i mezi rozpojenci pohlíží jako na občany druhé kategorie – jsou teď jeho zásluhou elita!

Starkey řekne, že čapáci dostanou jídlo jako první? Bude to tak. Starkey řekne, že dostanou nejlepší postele, nejdál od smradlavých průduchů? Dostanou nejlepší postele. Jeho slovo je zákon. Dokonce i ti, kteří to tam vedou, vědí, že Starkey je jejich nejcennější kousek, a vědí, že se jim vyplatí, aby byl spokojený, protože kdyby se z něho stal nepřítel, budou nepřáteli také všichni rozpojenci.

Pod dojmem představy, že tam bude až do svých sedmnácti, se začne zabydlovat – jenže pak, uprostřed noci, je lidé z OPD sehnali dohromady a odvezli pryč – zamíchali je jako balíček karet do různých úkrytů.

„Prostě se to tak dělá,“ dozvědí se všichni. Starkey postupně zjistí, že důvody jsou dva. Za prvé to pomáhá přesunout děti blíž cíli, ať už je jakýkoli. A za druhé je to rozdělí, aby nevznikala trvalá spojenectví. Vlastně takové rozpojení nikoli jednotlivců, ale davu, aby se nevymkli kontrole.

V případě Starkeyho ale jejich plán zapůsobí přesně opačně, protože takhle si získá respekt v každém úkrytu a  posiluje tedy svou důvěryhodnost mezi čím dál větším počtem dětí. Na každém novém místě narazí na rozpojence, kteří si o sobě myslí, že jsou alfa samci, a snaží se získat hlavní slovo, ale ve skutečnosti jsou to jen bety čekající na to, až je alfa pokoří a donutí se podřídit.

Starkey vždycky najde příležitost vyzvat je na souboj, porazit je a vyšvihnout se nad ně. Pak přijde další půlnoční jízda, další reorganizace a nový úkryt. Starkey pokaždé získá novou sociální dovednost, něco, co mu poslouží, něco, co ho naučí, jak tyto vystrašené, hněvivé děti ještě účinněji shromažďovat a podněcovat. Lepší vůdcovský program než úkryty Hnutí odporu proti dělení ani nemůže existovat.

A pak přijdou rakve.

Objeví se v posledním úkrytu: zásilka lakovaných dřevěných truhel bohatě vystlaných saténem. Většina dětí se vyděsí. Starkey se jenom baví.

„Vlezte si dovnitř!“ řeknou jim ozbrojení bojovníci hnutí odporu, kteří vypadají spíš jako speciální komando. „Na nic se neptejte a vlezte dovnitř. Po dvou do jednoho boxu! Pohyb!“

Některé děti váhají, ale ty chytřejší si rychle najdou někoho do páru, jako by to byla nečekaně vyhlášená čtverylka, a nikdo nechce, aby na něho připadl někdo moc velký, moc tlustý, moc nemytý, nebo moc nadržený – protože nic z toho by v těsné rakvi nebylo žádoucí –, ale dovnitř si nikdo nevleze, dokud Starkey nekývne na znamení souhlasu.

„Kdyby nás chtěli pohřbít,“ řekne jim, „už by to udělali.“ Ukáže se, že má větší přesvědčovací schopnosti než chlapíci se zbraněmi.

Rozhodne se, že se bude o svou truhlu dělit s droboučkou dívkou, které se z toho zatočí hlava, že si vybral právě ji. Nejde o to, že by se mu nějak zvlášť líbila, ale je tak malá, že nezabere skoro žádné místo. Jakmile je v poloze lžiček natěsnají dovnitř, dají jim kyslíkovou láhev a společně je zavřou do tmy rakve.

„Vždycky ses mi líbil, Masone,“ promluví dívka, jejíž jméno si nedokáže vybavit. Překvapí ho, že ona jeho křestní jméno zná, protože už je nepoužívá. „Ze všech kluků, které jsem v úkrytech potkala, se jedině s tebou cítím bezpečná.“

Neodpoví; jenom ji políbí zezadu na hlavu, aby podpořil svůj obraz nejbezpečnějšího přístavu v bouři. Je působivé vědět, že člověk dodává jiným pocit bezpečí.

„Mohli bychom… to…,“ špitne dívka.

Připomene jí, že lidé z OPD se vyjádřili naprosto jasně. „Žádné mimoškolní aktivity,“ řekli, „nebo si spotřebujete kyslík a umřete.“ Starkey neví, jestli je to pravda, ale rozhodně je to pádný argument ke zdrženlivosti. A i kdyby někdo chtěl být tak pitomý, že bude pokoušet osud, uvnitř není dost místa, aby se člověk mohl pohnout, natožpak vyvíjet nějaké tření, takže je to stejně o ničem. Napadne ho, jestli to ze strany dospělých není nějaký zvrácený žert, nacpat hormony nabité puberťá-
ky k sobě, ale znemožnit jim, aby dělali cokoli jiného, než dýchali.

„Nevadilo by mi udusit se, kdyby to bylo s tebou,“ prohlásí dívka, což je sice lichotivé, ale jeho zájem o ni to ještě zmenší.

„Najde se lepší chvíle,“ řekne jí, i když ví, že taková chvíle nikdy nepřijde – přinejmenším pro ni –, ale naděje je silný motivátor.

Nakonec se jim podaří najít jakýsi symbiotický dýchací rytmus. On se nadechne, když ona vydechuje, takže jejich hrudníky nesoupeří o místo.

Po chvíli ucítí škubnutí. Rukou, kterou má Starkey obtočenou kolem dívky, ji přitiskne pevněji, protože ví, že zmírněním jejího strachu zmírní i ten svůj. Krátce nato přijde zvláštní zrychlování, jako by byli v řítícím se autě, ale úhel se změní a nakloní je.

„Letadlo?“ zeptá se dívka.

„Řekl bych, že jo.“

„Co teď?“

Neodpoví, protože neví. Starkey si začne připadat malátně. Vzpomene si na kyslíkovou láhev a otočí ventilem, aby pomalu syčel. Rakev není úplně vzduchotěsná, ale stačilo by to, aby se bez kyslíku udusili, dokonce i  v trupu letadla, kde je normální tlak. Několik minut nato vyčerpání ze stresu dívku uspí, ale Starkeyho ne. Nakonec, o hodinu později, nenadálé škubnutí při přistání dívku probere.

„Co myslíš, kde jsme?“ zeptá se ho.

Starkey je ze stísněného prostředí podrážděný, ale snaží se nedat to najevo. „Brzo se to dozvíme.“ Po dvaceti minutách očekávání někdo konečně víko odjistí a  odklopí, čímž je oba vzkřísí z mrtvých.

Nad nimi stojí usmívající se kluk s rovnátky.

„Ahoj, já jsem Hayden a dneska budu váš osobní spasitel,“ prohlásí vesele. „A podívejme! Žádné zvratky ani jiné nepříjemné tělesné tekutiny. Máte štěstí!“

Starkeymu v nohách neproudí skoro žádná krev, když se připojí k procesí, které se belhá z nákladního prostoru do oslepujícího dne. To, co spatří před sebou, když se jeho oči přizpůsobí jasu, se podobá spíš fata morgáně než něčemu reálnému.

Je to poušť plná tisíců letadel.

Starkey o podobných místech slyšel, o hřbitovech letadel, kam odcházejí zemřít vyřazené stroje. Kolem jsou ozbrojení teenageři v maskovacích vojenských uniformách. Na pohled se příliš neliší od dospělých v úkrytu, jenom jsou mladší. Naženou děti do volné formace u spodku rampy.

Pak se objeví džíp. Evidentně jím přijíždí někdo důležitý, někdo, kdo jim řekne, proč tady jsou. Džíp zastaví a ven vystoupí mladík, na pohled nijak výjimečný, v modrých maskáčích. Je stejně starý jak Starkey, možná maličko starší, a na pravé straně obličeje má jizvy.

Když si ho dav prohlédne důkladněji, lidé začnou vzrušeně šeptat. Hoch zvedne ruku, aby je utišil, a Starkey si všimne, že má na ruce vytetovaného žraloka.

„To není možný!“ promluví tlouštík vedle něho. „Víš, kdo to je? To je přece Akronský zběh! To je Connor Lassiter.“

Starkey se ušklíbne. „Nežvaň nesmysly, Akronský zběh je mrtvý.“

„Ne, není! Je tady!“

Starkeyho tělem při tom pomyšlení proběhne vlna adrenalinu, která konečně obnoví krevní oběh v jeho končetinách. Ale ne – když se dívá, jak se tenhle mladík snaží zkrotit chaos, uvědomí si, že to nemůže být Lassiter. Tenhle kluk na to vůbec nevypadá. Vlasy má rozcuchané, ne úhledně ulízané dozadu, jak si ho Starkey vždycky představoval. Působí taky až příliš otevřeně a čestně – ne úplně nevinně, ale k unavenému hněvu, který by v sobě měl Akronský zběh, to má daleko. Jediné, čím by mohl trochu připomínat Starkeyho představu o Connoru Lassiterovi, je nenápadné uculení, které jako by jeho obličej neopouštělo. Ne, tenhle kluk před nimi, který se snaží získat si jejich respekt, není nikdo zvláštní. Není to vůbec nikdo.

„Dovolte, abych byl prvním, kdo vás uvítá na Hřbitově,“ zahájí řeč, která je pro každou várku nováčků určitě stejná. „Oficiálně se jmenuju Elvis Robert Mullard… ale přátelé mi říkají Connore.“

Rozpojenci propuknou v jásot.

„Já jsem ti to říkal!“ nadme se tlouštík.

„To nic nedokazuje,“ odvětí Starkey. Se zamyšleným výrazem a zatnutými zuby poslouchá pokračování proslovu. „Všichni jste tady proto, že jste byli určeni k rozpojení, ale utekli jste a díky úsilí mnoha lidí z Odporu proti dělení jste se dostali až sem. Bude to tu váš domov, dokud nedovršíte sedmnáct let, takže vás nebude možné rozpojit. To je dobrá zpráva…“

Čím déle mluví, tím víc ve Starkeym sílí úzkost a uvědomuje si, že je to pravda. Tohle je Akronský zběh – a není nijak pozoruhodný. Dokonce se dá říct, že sotva obstojí jako realita.

„Špatná zpráva je, že o nás úřady pro nezletilé vědí. Vědí, kde jsme a co děláme – ale zatím nás nechávají na pokoji.“

Starkeymu ta nespravedlivost nejde do hlavy. Jak je něco takového možné? Jak je možné, že nejslavnější uprchlý rozpojenec je jenom obyčejný kluk?

„Někteří z vás nechtějí nic víc než přežít do sedmnácti, a já vám to nemám za zlé,“ pokračuje Connor. „Ale vím, že mnozí z vás by riskovali všechno, aby rozpojování navždy ukončili.“

„Jo,“ vykřikne Starkey. Dá si záležet, aby to bylo tak hlasitě, že tím k sobě strhne veškerou pozornost, a začne pumpovat pěstí ve vzduchu. „Happy Jack! Happy Jack! Happy Jack!“ Přiměje dav ke skandování. „Všechny sklizňový tábory do jednoho vyhodíme do vzduchu!“ zakřičí Starkey. Ale i když je dostal do varu, Connorův jediný pohled hodil na celý dav mokrou deku a utišil jej.

„V každém davu se někdo takový najde,“ zavrtí hlavou Hayden.

„Bohužel tě asi zklamu, ale nebudeme demontovny vyhazovat do vzduchu,“ řekne Connor s očima upřenýma přímo na Starkeyho. „Už tak nás vidí jako násilníky a nezleťáci využívají strach veřejnosti k tomu, aby ospravedlnili rozpojování. Nemůžeme do toho přilévat olej. Nejsme tleskači. Nebudeme se dopouštět nahodilých násilných akcí. Budeme nejdřív přemýšlet, než budeme jednat…“

Starkey pokárání nepřijme dobře. Kdo je ten kluk, aby si myslel, že ho může umlčet? Hovoří dál, ale Starkey už ho neposlouchá, protože Connor mu nemá co říct. Ostatní ale poslouchají, a to ho štve.

Jak tam Starkey stojí a  čeká, až takzvaný Akronský zběh zmlkne, v hlavě mu začne klíčit semínko. Zabil dva nezleťáky. Jeho legenda již žije a on na rozdíl od Connora nemusel předstírat, že zemřel, aby se legendou stal. Starkey se neubrání úsměvu. Toto letadlové šrotoviště je plné stovek rozpojenců, ale ve výsledku se nijak neliší od úkrytů – a stejně jako tam je i tady jen jedna další beta, která čeká, až jí alfa jako Starkey ukáže, kde je její místo.

2 ⋅ Miracolina

Ví celou dobu, kam až sahají její vzpomínky, a ještě dál, že její tělo bylo zasvěceno Bohu. Odjakživa věděla, že v den svých třináctých narozenin bude darována jako desátek a  zažije nádherné mystérium rozděleného těla a duše, která se stane součástí sítě. Nebude to síť v počítačovém smyslu – protože přelití duše člověka do hardwaru se děje jenom ve filmech, a nikdy to nedopadne dobře. Ne, toto bude skutečné síťové propojení v rámci živého těla. Její duch se rozprostře mezi desítky lidí, jichž se dotkne její rozdělené tělo. Někteří lidé to považují za smrt, ale ona věří, že je to něco jiného, něco mystického, a věří tomu každým coulem své duše.

„Člověk asi nemůže vědět, jaké to je být takto rozdělený, dokud to nepozná,“ řekl jí kdysi její kněz. Přišlo jí zvláštní, že kněz, vždycky tak jistý ve věcech církevních dogmat, hovoří o nejistotě, jakmile přijde řeč na desátky.

„Vatikán ještě k rozpojování nezaujal oficiální stanovisko,“ poukázal, „takže než rozhodne, jestli je toleruje, nebo odmítá, mohu si v tom dovolit tolik nejistoty, kolik chci.“

Vždycky ji popudilo, když označoval dar desátku za rozpojení, jako by to bylo totéž. Není. Z jejího pohledu jsou rozpojováni prokletí a nechtění – ale ti, kteří jsou požehnaní a milovaní, přinášejí dar desátku. Technicky se možná jedná o stejný proces, ale úmysl je jiný a v tomto světě je úmysl všechno.

Jmenuje se Miracolina – podle italského slova pro „zázrak“. Pojmenovali ji tak proto, že byla počata, aby zachránila život svému bratrovi Matteovi. Když mu bylo deset, diagnostikovali mu leukémii. Rodina se kvůli péči přestěhovala z Říma do Chicaga, ale v žádné orgánové bance po celé zemi se nenašla kostní dřeň odpovídající jeho vzácné krevní skupině. Zachránit ho mohlo jedině vytvoření protějšku se stejnými vlastnostmi – a tak rodiče přesně to udělali. O devět měsíců později se narodila Miracolina, lékaři jí z kyčle odebrali dřeň, dali ji Matteovi a bratr byl zachráněn. Snadné. Teď je mu čtyřiadvacet a studuje vysokou, a to všechno díky Miracolině.

Ještě než pochopila, co znamená být desátkem, věděla, že je deseti procenty většího celku. „Měli jsme deset uměle oplodněných embryí,“ řekla jí jednou máma. „Jenom jedno mělo potřebné vlastnosti pro Mattea, a to jsi byla ty. Nebyla jsi žádná náhoda, mi carina. Vybrali jsme si tě.“

Pokud šlo o dalších devět embryí, zákon hovořil naprosto jasně. Její rodina musela zaplatit devíti ženám za to, že je odnosí. Pak mohly náhradní matky udělat, co budou chtít – buď děti vychovat, nebo je čápnout někam, kde najdou dobrý domov. „Ale stálo to za to, bez ohledu na náklady,“ pověděli jí rodiče, „mít Mattea i tebe.“

Když se teď její dar desátku blíží, Miracolinu uklidňuje vědomí, že má někde devět vícevaječných dvojčat – a kdo může vědět? Třeba jedna část jejího rozděleného já jednomu z těchto neznámých dvojčat pomůže.

Ale to, proč je desátkem, nemá s procenty nic společného.

„Uzavřeli jsme smlouvu s Bohem,“ řekli jí rodiče, když byla ještě malá, „že jestli se narodíš a Mattea se podaří zachránit, prokážeme svou vděčnost tím, že tě prostřednictvím desátku darujeme Bohu zpátky.“ Miracolina i  v raném věku pochopila, že porušit tak významnou smlouvu není jednoduché.

Později ale na její rodiče představa toho, co se má stát, doléhala čím dál víc. „Odpusť nám,“ prosili ji opakovaně – a často s pláčem. „Prosím, odpusť nám, co jsme udělali.“ A ona jim pokaždé odpustila, přestože byla z té žádosti zmatená. Miracolina vždycky cítila jako požehnání, že je desátek – že mimo jakoukoli pochybnost zná svůj osud a smysl svého života. Proč by její rodiče měli litovat, že jí dali smysl života?

Možná se cítí provinile, že jí neuspořádali velký večírek – ale to bylo její rozhodnutí. „Za prvé,“ řekla jim, „dar desátku by měl být důstojný, ne hlasitý. A za druhé, kdo by přišel?“

Nedokázali její logiku zpochybnit. Ano, většina desátků pochází ze zámožných komunit a hlásí se k církvím, kde se praxe desátku očekává, ale oni žijí v dělnické čtvrti, která desátkům příliš nakloněná není. Když jste jako ty bohaté rodiny a máte kolem sebe bublinu obdobně smýšlejících lidí, přijde vám na desátkový večírek vyjádřit podporu spousta kamarádů – dost na to, aby vykompenzovali hosty, kterým to příjemné není. Jenže kdyby uspořádala večírek Miracolina, cítili by se na něm rozpačitě všichni. A ona nechce strávit poslední večer s rodinou takovým způsobem.

Takže večírek se nekoná. Raději sedí mezi rodiči u krbu a pouští si oblíbené scénky ze svých oblíbených filmů. Máma jí dokonce připraví její nejmilejší jídlo, rigatoni s omáčkou amatriciana.

„Tvrdé a ostré,“ poznamená její máma, „stejně jako ty.“

V noci spí normálně a nezdají se jí žádné nepříjemné sny, nebo si alespoň po probuzení žádné nepamatuje. Ráno vstane brzy, oblékne si jednoduché bílé šaty a řekne rodičům, že jde do školy.

„Auto pro mě přijede až ve čtyři odpoledne, tak proč promarnit den?“

Rodiče by sice byli raději, kdyby zůstala s nimi doma, ale dnes mají její přání přednost.

Hodiny ve škole prosedí se zasněným pocitem, že od tohohle všeho už ji dělí jakýsi odstup. Na konci každé hodiny jí učitel rozpačitě předá všechny odevzdané projekty a předčasně uzavřené známky. Nejpříjemnější je učitel fyziky, který si dokonce najde chvilku, aby si s ní promluvil.

„Měl jsem synovce, kterého darovali jako desátek před několika lety,“ řekne jí. „Skvělý kluk. Strašně mi chybí.“ Odmlčí se, jako by se v myšlenkách zatoulal někam daleko. „Slyšel jsem, že jeho srdce dostal hasič, který zachránil z hořící budovy deset lidí. Nevím, jestli je to pravda, ale chci tomu věřit.“

Miracolina by tomu taky chtěla věřit.

Její spolužáci jsou po celý den stejně rozpačití jako učitelé. Někteří se s ní nápadně rozloučí. Několik z nich ji dokonce nepříjemně obejme, ale ostatní řeknou ahoj z bezpečné vzdálenosti, jako by být desátek bylo nějak nakažlivé.

A pak je ještě jedna skupina spolužáků. Ti krutí.

„Tak ahoj, třeba se tu a tam někdy potkáme,“ prohodí jeden kluk za jejími zády o polední přestávce a spolužáci kolem něho se zahihňají. Miracolina se otočí. Dotyčný se pokusí ztratit v houfu kamarádů, myslí si, že v tom oblaku pubertálního potu se mu nemůže nic stát – ale ona jeho hlas poznala a přesně ví, kdo to je. Protlačí se mezi nimi a chladnokrevně se před něj postaví.

„Neboj se, Zachu Rasmussene, ty sám nepoznáš, jestli jsi mě potkal… ale jestli něco ze mě potká tebe, dám si záležet, abys to poznal.“

Zach v obličeji trochu zezelená. „Vypadni,“ procedí. „Běž se nechat darovat.“ Ale pod jeho idiotským machrováním zůstává výraz nervózního strachu.

Fajn, pomyslí si Miracolina. Doufám, že jsem se mu postarala o pár strašidelných snů.

Škola, do které chodí, je obrovská, takže i když v její čtvrti nejsou desátci běžní, čtyři další děti jsou oblečené celé v bílém jako ona. Původně jich bylo sedm, ale nejstarší dva už jsou pryč. Ti, kteří zbývají, jsou její opravdoví přátelé. Cítí, že právě s nimi se potřebuje naposledy rozloučit. Kupodivu pocházejí všichni z různých prostředí a  hlásí se k různé víře. Každý je členem odštěpené sekty svého náboženství – sekty, která bere závazek sebeobětování velice vážně. Zvláštní, pomyslí si Miracolina, že spolu tato náboženství kvůli svým rozdílům tisíce let válčila, ale když jde o desátky, všechna dokážou nalézt společnou řeč.

„Všichni bychom se měli obětovat – být nesobečtí a  štědří,“ prohlásí Nestor, který je jí z desátkových přátel věkem nejblíž, do odvedení mu zbývá jenom měsíc. Vezme ji za ruce a srdečně se s ní rozloučí. „Jestli nám technika umožňuje nový způsob, jak se obětovat, jak by to mohlo být špatné?“

Jenže podle některých lidí to špatné je. A poslední dobou je jich čím dál víc. Dokonce existuje ten bývalý desátek – ten, ze kterého se stal tleskač a kterého lidé dávají jako příklad. Jak to asi má v hlavě srovnané on? Koneckonců se z něho stal tleskač, proboha! Miracolina to vidí tak, že jestli se někdo raději nechá roztrhat výbuchem, než aby byl desátkem, je to něco podobného, jako by v kostele kradl z ošatky, no ne? Je to prostě jednoznačně špatné.

Když vyučování skončí, zamíří domů jako každý jiný den. Po příchodu do ulice, kde bydlí, uvidí na příjezdové cestě k domu bratrovo auto. Nejdřív ji to překvapí – navštěvuje školu, která je pět hodin jízdy odsud –, ale pak je ráda, že ji Matteo přišel vyprovodit.

Jsou tři hodiny, dodávka přijede za hodinu, a  rodiče už pláčou. Je jí to líto, mrzí ji, že to nedokážou brát se stejným klidem jako ona, nebo dokonce Matteo, který využívá čas jenom k povídání o starých vzpomínkách.

„Pamatuješ si, jak jsme byli v Římě a ty jsi chtěla hrát na schovku ve Vatikánském muzeu?“ Miracolina se při té vzpomínce usměje. Zkusila se schovat v Neronově vaně – v té obrovské vínově červené nádobě, do které by se prakticky vešel slon. „Ostraha z toho měla málem mrtvici! Myslela jsem si, že mě odvedou k papeži a on mi dá za trest na zadek, tak jsem utekla.“

Matteo se zasměje. „Jak dlouho jsi vlastně byla ztracená, hodinu? Máma s tátou už si škubali vlasy.“

Ale ztracená není to správné slovo. V muzeu se člověk neztratí – jenom ho dočasně pohltí zdi. Pamatovala si, jak procházela vatikánskými davy, až najednou zjistila, že stojí uprostřed Sixtinské kaple a hledí nahoru na Michelangelovo mistrovské dílo pokrývající stěny a strop. A tam uprostřed bylo božské pouto mezi nebem a zemí. Adamova ruka byla jen kousíček od ruky boha, oba se snažili jeden druhého dotknout, ale neskutečná tíha gravitace Adamovi zabraňovala na nebe skutečně dosáhnout.

Stála tam, dívala se nahoru a zapomínala, že by se měla schovat, protože kdo se může schovávat na místě, kde jde v první řadě o  odhalené mystérium? A přesně tam ji rodina našla: mezi stovkami turistů hledícími nad sebe na největší umělecké dílo, jaké kdy lidská ruka stvořila – nejvelkolepější pokus lidstva o dosažení dokonalosti.

Bylo jí v té době teprve šest, ale už tenkrát na ni obrazy kaple promlouvaly, třebaže neměla ponětí, co sdělují. Věděla jen to, že i ona je jako to nádherné místo, a kdyby do ní někdo mohl vstoupit, našel by na stěnách její duše vymalované velkolepé fresky.

Dodávka přijede o deset minut dřív a čeká před domem. Na boku je zářivě vyvedené logo s nápisem, který hlásá: SKLIZŇOVÝ TÁBOR WOOD HOLLOW! MÍSTO PRO MLÁDEŽ!

Miracolina si dojde do pokoje pro kufr – je malý, obsahuje jen několik bílých desátkovských úborů a pár základních potřeb. Její rodiče si teď můžou oči vyplakat a znovu ji prosí o odpuštění. Ale tentokrát ji to jenom rozzlobí.

„Jestli se cítíte provinile, že darujete desátek, není to můj problém,“ poví jim, „protože já jsem s tím smířená. Prosím, mějte ke mně tolik úcty, že se s tím smíříte taky.“

Ale ničemu to nepomůže. Jediným výsledkem je, že proud jejich slz ještě zesílí.

„Jsi s tím smířená jedině proto, že jsme tě navedli, abys to tak cítila,“ řekne jí táta. „Je to naše vina. Je to všechno naše vina.“

Miracolina se na ně podívá a pokrčí rameny. „Tak si to rozmyslete,“ navrhne jim. „Porušte smlouvu s Bohem a nedarujte mě jako desátek.“

Pohlédnou na ni, jako by jim dávala skvostný dar, záchranu před peklem. Dokonce i Matteo si začne dělat naděje.

„Ano, uděláme to!“ řekne máma. „Ještě jsme nepodepsali poslední papíry. Pořád si to můžeme rozmyslet.“

„Tak jo,“ odvětí Miracolina. „A víte jistě, že to chcete?“

„Ano,“ hlesne s obrovskou úlevou její táta. „Ano, víme to jistě.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Fajn, tak teď se nemusíte trápit vinou.“ Miracolina zvedne kufřík. „Ale ať už se rozhodnete jakkoli, já tak jako tak jdu. To je moje volba.“

Potom postupně obejme mámu, tátu a bratra a bez ohlédnutí odejde – dokonce se ani nerozloučí, protože loučení má v sobě konec, a Miracolina Roselliová chce v tomto životě ze všeho nejvíc věřit, že její dar desátku je začátek.

 REKLAMA

„Když se pro nás Billyho chování stalo nesnesitelným a začali jsme se obávat o vlastní bezpečí, udělali jsme to nejhumánnější, co jsme udělat mohli, a poslali jsme ho do sklizňového tábora, aby mohl dojít naplnění v rozděleném stavu. Ale když teď rozpojování sedmnáctiletých brání věkové omezení, už bychom takovou možnost neměli. Zrovna minulý týden se v naší čtvrti opila sedmnáctiletá dívka, nabourala auto a zabila dva nevinné lidi. Došlo by k tomu, pokud by její rodiče měli možnost poslat ji do sklizňového tábora? To by mě opravdu zajímalo.“

HLASUJTE PRO NÁVRH 46! Ukončete platnost zákona Limit 17 a zrušte zákaz rozpojování pro starší mladistvé!

Placeno Občany za zdravý zítřek.

Cesta do Sklizňového tábora Wood Hollow trvá tři hodiny. Dodávka má pohodlná kožená sedadla a z drahých reproduktorů tepe populární hudba. Řidičem je muž s prošedivělými vousy, širokým úsměvem a žaludkem na to, aby byl veselý. Santa Claus v zácviku.

„Těšíš se na svůj velký den?“ zeptá se šofér Santa, když nechávají Miracolinin domov a rodinu za sebou. „Měla jsi velký desátkový večírek?“

„Ano a ne,“ odpoví. „Těším se, ale večírek nebyl.“

„Jaj… to je škoda. Pročpak nebyl?“

„Protože dar desátku by se neměl točit kolem mě.“

„Aha.“ To je všechno, co na to šofér Santa dokáže říct. Miracolinina odpověď je dokonalý zabiják konverzace, což je jedině v pořádku. Ze všeho nejmíň touží rekapitulovat svůj život před tímto mužem, jedno jak bodrým.

„V chlaďáku je pití,“ řekne jí. „Vezmi si něco.“ A pak ji nechá na pokoji.

Po dvaceti minutách zabočí do komunity obehnané zdí, místo aby najeli na dálnici.

„Mám dnes odpoledne ještě jedno rito,“ informuje ji šofér Santa. „Úterky bývají slabé, takže to bude poslední zastávka. Doufám, že ti to nevadí.“

„Vůbec ne.“

Zastaví u  domu, přinejmenším třikrát většího než její, před kterým čeká chlapec v bílém s rodinou. Miracolina se nedívá, jak se loučí. Hledí ven druhým oknem, dopřává jim soukromí. Nakonec šofér Santa otevře dveře a dovnitř přistoupí chlapec s rovnými tmavými vlasy, dokonale upravenými, zářivýma modrýma očima a pletí bledou jako kostěný porcelán – jako by ho celý život nepustili na slunce, aby měl při darování desátku kůži čistou jako dětská prdýlka.

„Ahoj,“ prohodí ostýchavě. Jeho bílý desátkovský úbor je zhotovený z lesklého saténu a lemovaný jemným zlatým brokátem. Chlapcovi rodiče nešetřili. To Miracolinin desátkovský úbor je z obyčejného přírodního hedvábí, neběleného, aby jeho bělost nebyla tak oslnivá, že bude přitahovat pozornost. V porovnání s jejím úborem je bílý oděv tohoto chlapce jako neonová reklama.

Sedadla v dodávce nejsou uspořádaná do řad – všechna jsou otočená doprostřed, aby to zesílilo pocit sounáležitosti. Chlapec se posadí proti Miracolině, krátce se zamyslí, pak se natáhne přes propast a podá jí ruku. „Já jsem Timothy,“ řekne. Potřese si s ním rukou. Je vlhká a studená, jako bývají ruce před školním představením.

„A já Miracolina.“

„Páni, to je úplný jazykolam.“ Potom se tiše zasměje. Nejspíš má na sebe zlost, že to řekl. „Říká se ti Mira, Lina, nebo se to zkracuje nějak jinak?“

„Jmenuju se Miracolina,“ poví mu. „A nikdo to nezkracuje.“

„Tak jo. Rád tě poznávám, Miracolino.“

Auto nastartuje a Timothy zamává na rozloučenou členům své početné rodiny, kteří jsou pořád venku, a i když mu také zamávají, je jasné, že ho přes tmavé sklo ani nevidí. Ještě než projedou bránou, Timothy začne být viditelně nesvůj, jako kdyby ho bolelo břicho, ale Miracolina ví, že jestli ho teď trápí břicho, je to jen příznak něčeho jiného. Tento chlapec ještě nedosáhl smíření s tím, že je desátek. Nebo možná dosáhl, ale ztratil je v okamžiku, kdy se zavřely dveře dodávky a odřízly pupeční šňůru spojující ho se starým životem. Miracolinu sice jeho okázalý bílý úbor a čtvrť pro vyvolené dráždí, ale začne ho litovat. Jeho strach visí ve vzduchu kolem jako pavučina plná černých vdov. Nikdo by neměl jet na darování desátku s hrůzou.

„Takže cesta potrvá tři hodiny, nebo tak nějak?“ zeptá se Timothy. Hlas se mu chvěje.

„Jo,“ odvětí vesele šofér Santa. „Pro ukrácení dlouhé chvíle máme zábavní systém se stovkami přednahraných filmů. Něco si vyberte!“

„Jo, jasně,“ opáčí Timothy. „Ale možná až později.“

Na několik minut jako by se ztratil ve svých úvahách. Potom se znovu otočí k Miracolině.

„S desátky se prý ve sklizňových táborech zachází dobře. Myslíš, že je to pravda? Prý si užijí spoustu zábavy a najdou tam moře dalších dětí, jako jsme my.“ Odkašle si. „Říká se, že si dokonce můžeme vybrat den, kdy nás… kdy nás… však víš...“

Miracolina mu věnuje vřelý úsměv. Desátci jako Timothy obvykle jezdí do sklizňových táborů limuzínou – ale ona ví, proč to Timothy neudělal, ani se nemusí ptát. Nechtěl cestu absolvovat sám. No co, jestli je osud v tento významný den svedl k sobě, bude mu přítelem, kterého potřebuje.

„Jsem přesvědčená, že to ve sklizňovém táboře bude přesně takové, jak si přeješ,“ poví mu, „a až si vybereš datum, uděláš to proto, že budeš připravený. Proto nám umožňují si vybrat. Je to naše rozhodnutí, nikoho jiného.“

Timothy do ní zavrtá pohled těch pronikavých dokonalých očí. „Ty nemáš ani trochu strach, co?“

Rozhodne se mu na otázku odpovědět další otázkou. „Letěl jsi někdy letadlem?“ zeptá se ho.

„Cože?“ Změna tématu ho vyvede z míry. „Jo, mockrát.“

„A když jsi letěl poprvé, bál ses?“

„Jo, jasně, asi jo.“

„Ale nakonec jsi letěl. Proč?“

Timothy pokrčí rameny. „Chtěl jsem se dostat tam, kam jsem jel, a byli se mnou rodiče a tvrdili, že to bude v pohodě.“

„Tak vidíš,“ odtuší Miracolina, „to je ono.“

Timothy se na ni podívá a zamrká s tak bezelstným výrazem, jaký ona asi nikdy neměla. „Takže se nebojíš?“

Miracolina si povzdechne. „Jo, bojím se,“ připustí. „Hodně se bojím. Ale když věříš, že to všechno bude mít dobrý konec, můžeš si užít i ten strach. Můžeš ho využít, aby ti pomohl, a ne ho nechat, aby ti ublížil.“

„Rozumím,“ řekne Timothy. „Je to jako strašidelný film, že? Můžeš se u něho bavit, protože víš, že to není doopravdy, i když jsi z něho vystrašená.“ Potom se nad tím zamyslí trochu víc. „Jenže rozpojování je doopravdy. Není to tak, že vyjdeme z kina a odjedeme domů. Není to tak, že vystoupím z letadla a budu v Disneylandu.“

„Mám návrh,“ zareaguje Miracolina dřív, než se Timothy stihne stáhnout zpět do jámy zoufalství plné pavouků. „Pusťme si jeden z těch strašidelných filmů, ať to všechno pustíme z hlavy, než dojedeme do tábora.“

Timothy poddajně přikývne. „Tak jo, fajn.“

Ale když si Miracolina projde nabídku přednahraných filmů, žádný strašidelný tam není. Jen samé rodinné filmy a komedie.

„To nevadí,“ odtuší Timothy. „Abych řekl pravdu, já strašidelné filmy stejně nemám rád.“

Za několik minut už jejich auto uhání po dálnici. Timothy se uchýlí k videohrám, aby jeho myšlenky nezabředly do temných míst, a Miracolina si nasadí sluchátka, aby místo mdlého popu z reproduktorů auta mohla poslouchat vlastní různorodou hudební směsici. Na iChipu má 2 129 písniček a  je odhodlaná poslechnout si z nich co nejvíc, než přijde den, kdy vstoupí do rozděleného stavu.

Zhruba po dvou hodinách a třiceti písničkách dodávka z dálnice sjede a zabočí na silnici klikatící se krásnými hustými lesy. „Už jenom půl hodinky,“ oznámí jim šofér Santa. „Máme skvělý čas!“ Ale za zatáčkou znenadání dupne na brzdy a dodávka se skřípěním zastaví.

Miracolina si sundá sluchátka. „Co se děje? Stalo se něco?“

„Zůstaňte tady,“ nařídí šofér Santa, kterého veselost rázem přešla, a vyskočí z auta. Timothy už má nos přitisknutý na sklo a hledí ven. „To nemůže být nic dobrého.“

„Ne,“ přisvědčí Miracolina. „Nemůže.“

V příkopu vedle cesty je další dodávka Sklizňového tábora Wood Hollow, jenže tato je převrácená, s koly nahoře. Nedá se poznat, jak je tam dlouho.

„Nejspíš mu praskla pneumatika nebo něco takového, dostal smyk a  sjel z cesty,“ prohlásí Timothy. Žádná z pneumatik ale nevypadá porušeně.

„Měli bychom zavolat pomoc,“ nadhodí Miracolina – jenže do sklizňového tábora se telefony nevozí, a tak ona ani Timothy žádný nemají. A potom se venku začne něco dít. Z lesa ze všech stran vyskáče půl tuctu lidí v černém s tvářemi zakrytými lyžařskými maskami. Šofér je zasažen uspávacím projektilem do krku a svalí se na zem jako přecpaný hadrový panák.

„Zajistit dveře!“ vykřikne Miracolina a na nic nečeká. Odstrčí Timothyho z cesty, aby se dostala k nezamčeným dveřím řidiče – ale není dost rychlá. Ve stejném okamžiku, kdy sáhne na pojistku, se dveře otevřou a  útočník stiskne tlačítko, kterým uvolní všechny čtyři zámky. Maskovaní útočníci současně otevřou všechny čtvery dveře vozu. Je vidět, že už to někdy dělali a získali v tom praxi. Timothy zavřískne, když se po něm natáhnou ruce ve snaze dostat ho ven. Snaží se vykroutit, ale je to marné. Jestli je jeho strach pavučina, tak ho pavouci právě dostali.

Dvě další postavy sáhnou po Miracolině. Sklouzne na podlahu a kopne po nich.

„Nesahejte na mě! Nesahejte na mě!“

Strach, tak dobře držený pod pokličkou, z ní exploduje, neboť toto narušení cesty je mnohem větší neznámá než sklizňový tábor. Kope kolem sebe a kouše, hrůzou a rozhořčením se po útočnících sápe nehty, ale není jí to nic platné – protože nakonec zaslechne charakteristické zasyčení výstřelu z uspávací pistole. Ucítí ostré bodnutí, jak se jí uspávací šipka zarazí do paže. A zatímco po spirále bezmocně padá do toho bezčasového místa, kam se odebírají všechny uspané duše, svět kolem ní obestře tma.

REKLAMA

„Neznáte mě, ale někoho jako já znáte určitě. Ve stejném týdnu, kdy mi přišel dopis, že mě přijímají na Harvard, mi zjistili rakovinu jater. S rodiči jsme to nepovažovali za problém, ale z rozhovoru s naším lékařem jsme se dozvěděli, že o orgány je nouze a jater je nedostatek. Řekli mi, že mě budou muset zapsat na čekací listinu. Jsou to už tři měsíce, ale na moje jméno se pořád nedostalo. A to přijetí na Harvard? Vzdělání asi bude muset počkat.

A teď stejní lidé, kteří snížili věkovou hranici pro rozpojení, chtějí zavést šestiměsíční čekací lhůtu od doby, kdy rodiče podepíšou příkaz k rozpojení, aby si to mohli rozmyslet. Půl roku? Za půl roku už tady nebudu.

ŽVANĚNÍ ZABÍJÍ! HLASUJTE PROTI NÁVRHU 53!

Placeno Rodiči za pozitivní budoucnost.

Probudit se po uspání šipkou není nic příjemného. Spolu s vědomím se dostaví bolest, jako by člověku pukala hlava, odporná chuť v ústech a znepokojivý pocit, že vám někdo něco ukradl.

Miracolinu probudí, jak vedle ní někdo pláče a prosí o milost. Pozná Timothyho hlas. Ten kluk rozhodně není stavěný na to, aby něco takového zvládl. Nevidí ho, protože má přes oči tlustou pásku.

„To bude dobré, Timothy,“ zavolá na něj. „Sice nevím, o  co jde, ale bude to dobré.“ Po zaslechnutí jejího hlasu jeho prosby a vzlyky zeslábnou do fňukání.

Miracolina se pohne, aby zjistila, v jaké je vlastně poloze. Sedí vzpřímeně a krk ji bolí z toho, jak bezvládně visel, když spala. Ruce má za zády, spoutané k sobě. Nohy má přivázané k sedadlu, na kterém sedí. Sice ne přímo bolestivě, ale dost pevně, aby se nemohla vysvobodit.

„Fajn,“ promluví chlapecký hlas před nimi. „Můžete jim sundat pásky.“

Z očí jí stáhnou pásku. Světlo kolem ní sice není jasné, ale nechat oči otevřené i tak bolí. Miracolina je přimhouří, nechá je, aby si pomalu zvykly, a zaostří pohled.

Jsou v nějakém majestátním tanečním sále s vysokým stropem. Křišťálové lustry, obrazy na stěnách – vypadá to jako místo, kde francouzská královská rodina bavila vznešenou společnost, než se nechala popravit. Až na to, že tato budova chátrá. Ve stropě jsou díry, kterými holubi volně prolétávají ven na denní světlo a zpátky. Obrazy se loupou, poničené počasím, a vzduch je prostoupený puchem plísně. Nedá se poznat, jak daleko je odvezli od jejich původního cíle.

„Moc se omlouvám, že jsme to museli udělat takto,“ promluví chlapec sedící před nimi. Není oblečený, jako by patřil ke královské rodině. Ani takové, která je trochu chycená plísní. Na sobě má obyčejné džíny a světle modré tričko. Jeho vlasy jsou světle hnědé, skoro až blond, a moc dlouhé – jako by se už dlouho nestříhal. Mohl by být stejně starý jako ona, ale unavený výraz kolem očí ho dělá starším, jako by viděl mnohem víc, než má někdo v jejich věku vidět. Také působí nějakým nedefinovatelným způsobem křehce.

„Nemohli jsme riskovat, že se zraníte, nebo zjistíte, kam vás vezeme. Jedině tak bylo možné vás zachránit bezpečně.“

„Zachránit?“ promluví poprvé Miracolina. „Tak tomu říkáte?“

„Možná to tak momentálně nevypadá, ale ano, přesně to jsme udělali.“

A Miracolina najednou pozná, kdo to je. Proběhne jí vlna hněvu a nevolnosti. Proč se jí ze všech nespravedlností, které se jí mohly přihodit, stalo právě toto? Proč ji musel zajmout právě on? Cítí takový vztek a  takovou nenávist, jaké nesvědčí její duši, obzvlášť takto krátce před darem desátku – ale ať se snaží sebevíc, hořkosti se zbavit nedokáže.

Potom Timothy zalapá po dechu a vytřeští uslzené oči.

„To jsi ty!“ vyhrkne s nadšením, jaké si kluci jeho typu obvykle schovávají pro setkání se sportovními hvězdami. „Ty jsi ten desátek, ze kterého se stal tleskač! Ty jsi Levi Calder!“

Chlapec naproti nim přikývne a usměje se. „Ano, ale přátelé mi teď říkají Lev.“