Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Joy Fieldingová

Jane utíká

Ikar

Přeložila Ludmila Hanzlíková

SEE JANE RUN

Copyright © 1991 by Joy Fielding

All rights reserved

Translation © 1992, 2022 by Ludmila Hanzlíková

ISBN 978-80-242-8421-7

1

Jednou odpoledne na sklonku jara si Jane Whittakerová odskočila do města koupit pár vajec a mléko – a zapomněla, kdo je.

Přihodilo se jí to naráz, bez sebemenšího náznaku či varování, právě když stála na rohu Cambridgeské a Bowdoinovy, takže si okamžitě uvědomila, že je v centru Bostonu, ale zatímco přesně věděla, kde je, neměla tušení, kdo je. Byla si jistá, že šla do obchodu pro mléko a vejce. Potřebovala to do čokoládového dortu, který chtěla upéci, ale proč a pro koho ten dort chystala, na to si nemohla vzpomenout. Věděla přesně, kolik recept předepisuje instantního čokoládového prášku, ale nedokázala si vybavit vlastní jméno. Dokonce si ani nevzpomínala, jestli je svobodná či vdaná, ovdovělá nebo rozvedená, bezdětná nebo třeba matka dvojčat. Neznala svoji výšku a váhu, barvu vlasů. Nevěděla, kdy má narozeniny, ani kolik je jí let. Jasně rozeznávala barvy listí na stromech, ale nemohla si vzpomenout, zda je blondýna nebo bruneta. Věděla, kterým směrem jde, neměla však ponětí, odkud vyšla. Co se to proboha stalo?

Provoz na Bowdoinově ulici se zpomaloval, už ustal docela, a ona cítila, jak to lidi kolem ní přitahuje jako magnet na druhou stranu ulice. Sama ale stála na místě jako přibitá, sotva dýchala a nebyla schopná udělat krok. Opatrně, promyšleně pomalu a s hlavou zataženou do límce baloňáku se kradmo ohlédla přes levé a pak přes pravé rameno. Spěchající chodci ji míjeli, jako by téměř nebrali její existenci na vědomí, byli to muži a ženy se sebevědomými tvářemi, v jejich chůzi nebyla ani stopa nerozhodnosti. To jenom ona tu stála tiše a bez vůle, bez schopnosti pohnout se z místa. Vnímala směsici zvuků – předení motorů, houkání klaksonů, smích kolemjdoucích a jejich kroky, které ji měkce anebo zvonivě míjely, dokud se náhle nezastavily, když se auta opět rozjela.

Její pozornost vzbudil zlostný ženský šepot. „Ta malá sviňka,“ zasyčela jakási žena – a ji na okamžik napadlo, že mluví o ní. Ale žena se evidentně bavila se svou společnicí a ani jedna z nich si nevšímala, že stojí vedle nich. Je snad neviditelná?

Hlavou jí proběhla šílená myšlenka, že je možná mrtvá, tak jak to kdysi viděla v jednom dílu Zóny soumraku, kde žena, zcela ztracená na jakési opuštěné silnici, rozrušeně telefonuje svým rodičům, jen aby od nich vyslechla, že jejich dcera zahynula při autonehodě, a kdo že je vůbec ona a proč je burcuje takhle uprostřed noci? Vzápětí si však žena, jejíž rty si před chviličkou smlsly na slovu „sviňka“, uvědomila její přítomnost, téměř obdivně se na ni usmála, pak se opět otočila ke své přítelkyni a společně odešly.

Bylo zřejmé, že mrtvá není. Stejně jako že není neviditelná. Ale proč si tedy pamatuje něco tak idiotského jako starou epizodu ze Zóny soumraku, ale ne své vlastní jméno?

Kolem ní se opět nakupili chodci, přešlapovali, pohupovali se na patách a netrpělivě čekali na zelenou. Bylo jí jasné, že ať už byla kýmkoliv, neměla žádný doprovod. Ni-kdo se nechystal vzít ji v podpaží, nikdo ji z protější strany ulice nedočkavě nevyhlížel a netrápil se, že stále nejde. Byla tu dočista sama a neměla nejmenší ponětí, kdo má vůbec být.

„Jen klid,“ zašeptala a pátrala ve zvuku svého hlasu po nějakém záchytném bodu. I vlastní hlas jí však zněl cize. Nevypovídal nic o jejím věku ani stavu, přízvuk měla těžko popsatelný a vyznačoval se jen podtónem strachu. Zakryla si rukou rty a mluvila do dlaně, aby nevyvolala nežádoucí pozornost. „Nepanikař. Za pár minut se všechno vysvětlí.“ Měla snad ve zvyku mluvit sama se sebou? „Pěkně popořádku,“ pokračovala a pak jí došlo, co by to mělo znamenat. Jak může cokoliv utřídit, když neví, co je co? „Ne, tak to není,“ opravila se okamžitě. „Něco přece víš. Víš spoustu věcí. Jen si to shrň,“ napomenula se o něco hlasitěji a hned se polekaně rozhlédla, jestli ji někdo nezaslechl.

Blížila se k ní skupina asi deseti lidí. Její první a jedinou myšlenkou bylo: přišli, aby mě odvedli zpátky někam, odkud jsem utekla. Ale vtom vedoucí skupiny, dívka snad jednadvacetiletá, promluvila s domáckým bostonským přízvukem, který její vlastní hlas postrádal, a ona si uvědomila, že těmhle lidem na ní vůbec nezáleží, stejně jako oněm dvěma ženám, které vyslechla před chvílí. A komu na ní záleží?

„Jak vidíte,“ vykládala mladá žena, „Beacon Hill je jednou z oblastí, odkud mohou Bostoňané snadno chodit do práce pěšky. Dlouho byl pokládán za přední čtvrť a beaconhillské strmé, dlážděné ulice jsou lemovány zděnými rodinnými sídly a nevelkými nájemními domy, jejichž výstavba začala kolem roku 1820 a pokračovala téměř až do konce devatenáctého století.“

Všichni věnovali povinnou pozornost cihlovým domům a malým nájemním budovám, zatímco mladá žena dál odříkávala svou dobře naučenou řeč. „Řada větších a elegantnějších domů v posledních letech přešla do družstevního vlastnictví v důsledku bytové tísně a prudce vzrůstajících cen pozemků v Bostonu. Beacom Hill býval yankejskou pevností, teď tu sice stále ještě žijí mnohé ze starobylých bostonských rodin, ale jsou vítáni i lidé z jakýchkoliv společenských vrstev... pokud ovšem mohou splácet hypotéku nebo platit nájem.“

Než byla skupina připravena k dalšímu pochodu, vypuklo obvyklé švitoření a žertování. „Promiňte, madam,“ oslovila ji průvodkyně, vykulila oči a usmála se tak křečovitě, že její obličej připomínal oživlou reklamní placku Šťastlivce. „Jestli se nemýlím, vy nepatříte k téhle skupině, že?“ To konstatování se tvářilo jako otázka, několik posledních slov se vykroutilo vzhůru stejně jako dívčina ústa. „Máte-li zájem o vycházku s výkladem, musíte navštívit turistickou kancelář v Boston Common a tam vás zařadí do nejbližšího turnusu. Přejete si ještě něco, madam?“

Vypadalo to, že oživlý Šťastlivec vyčerpal zásobu svých šťastných nápadů.

„Boston Common?“ zeptala se dívky, která ji oslovovala „madam“ s takovou samozřejmostí, že ji musela pokládat nejméně za třicátnici.

„Půjdete po Bowdoinově stále na jih, až se dostanete k Beaconské. Narazíte na parlament, to je ta budova se zlatou kupolí, víte? A hned vedle to je. Nemůžete to minout.“

Nebuďte si tak jistá, pomyslela si a sledovala, jak skupina turistů přechází ulici a mizí za rohem. Když dokážu ztratit sama sebe, zabloudím kdekoliv.

Zvolna posouvala jednu nohu za druhou, jako by vstupovala do neznámých a možná zrádných vod, a tak pomalu kráčela Bowdoinovou ulicí, všechna ta architektura devatenáctého století ji zajímala pramálo, soustřeďovala se jen na cestu vpřed. Bez nehody přešla Derneskou i Ashburton Place, přestože nejen tyhle ulice, ale ani budova parlamentu, která se před ní náhle vynořila, jí nijak nepomohly zjistit, kdo by mohla být. Na rohu zahnula na Beacon Street.

Přesně tak, jak to tvrdila dívka – Šťastlivec, rozprostíral se teď před ní areál Boston Common. Nevšímala si hřbitova Granary, kde, jak jí blesklo hlavou, odpočívaly tak rozdílné veličiny jako Paul Revere a Matka Husa, rychle přešla kolem Turistického střediska a zamířila k rozsáhlému veřejnému parku, neboť podvědomě cítila, že tudy v minulosti prošla už mnohokrát. Ne, bez ohledu na to, jak cizí připadala sama sobě, v Bostonu cizinkou nebyla.

Pocítila slabost v kolenou, s vypětím všech sil došla k volné lavičce a klesla na ni. „Nepanikař, nepanikař,“ opakovala si několikrát nahlas jako buddhistickou mantru, neboť věděla, že nablízku není nikdo, kdo by ji mohl slyšet. Pak začala tiše vypočítávat různá známá, i když vesměs nedůležitá fakta. Dnes je pondělí 18. června 1990. Teplota je na tuto roční dobu nezvykle nízká – osmašedesát stupňů Fahrenheita. Při dvaatřiceti stupních Fahrenheita se voda mění v led. Sto stupňů Celsia stačí, aby se uvařilo vejce. Dvakrát dvě rovná se čtyři; čtyřikrát čtyři je šestnáct; dvanáctkrát dvanáct je sto čtyřicet čtyři. Čtverec nad přeponou se rovná součtu čtverců nad oběma odvěsnami. E = mc². Druhá odmocnina z 365 je... nemohla si vzpomenout, ale něco jí říkalo, že je to v pořádku, protože to nevěděla nikdy. Znovu se slyšela, jak říká: „Nepanikař,“ zatímco si mechanicky uhlazovala záhyby na svém žlutohnědém plášti a pod prsty cítila obrysy štíhlých stehen. Skutečnost, že je úplnou studnicí nepotřebných znalostí, ji uklidňovala, protože jak by si člověk mohl uchovat takové vědomosti a nevzpomenout si, až na to přijde, na vlastní jméno? Určitě si vzpomene. Je to jen otázka času.

Přes volnou plochu parku k ní přicházelo malé děvčátko s rozpaženýma rukama, za nímž chvátala statná černá chůva. Na okamžik ji napadlo, jestli to snad není její holčička, a instinktivně k ní vztáhla ruce, ale chůva po dítěti rychle chmátla, odváděla je k nedalekým houpačkám a ještě se k lavičce podezíravě ohlédla. Mám sama nějaké děti? Přemítala a nechápala, jak by mohla matka zapomenout na své dítě.

Pohlédla na své ruce. Prstýnek na prstu by jí přinejmenším prozradil, jestli je či není vdaná. Ale neměla na rukou vůbec žádné šperky, třebaže na prsteníku levé ruky zůstala tenká rýha po prstenu, který tam zřejmě kdysi býval. Pozorně si prst prohlížela, ale nic ji nenapadlo, všimla si jen, že se jí z nehtů oloupává matně korálový lak a samotné nehty že jsou okousané až do kraje. Sklouzla očima k nohám. Měla světle béžové lakované lodičky s nízkým podpatkem, pravá ji ve špičce trochu tlačila. Vyzula si ji a přečetla si uvnitř natištěné jméno Charles Jourdan a velikost číslo devět, to znamená, že je pravděpodobně vysoká nejméně 167 centimetrů. Letmo se dotkla boků a přes zapnutý plášť poznala, že je štíhlá. Co dalšího je takhle ještě schopna o sobě zjistit? Co dál o sobě ví kromě skutečnosti, že je žena, běloška a, pokud se může spolehnout na dívku – Šťastlivce a kůži na hřbetech svých rukou, je jí rozhodně víc než jednadvacet?

Kolem lavičky prošly dvě ženy, byly do sebe zavěšené a na bocích se jim pohupovaly velké kabelky. Moje kabelka! pomyslela si s úlevou a mimoděk vztáhla ruku po řemínku na rameni. Kabelka jí prozradí všechno – kdo je a kde bydlí, jakou používá rtěnku. Uvnitř bude peněženka s osobním a řidičským průkazem, s úvěrovými kartami. Znovu bude znát své jméno a adresu, rok narození i značku svého vozu, samozřejmě pokud vůz má. Kabelka skrývá všechna tajemství jejího života. Stačí ji otevřít.

Stačí ji najít!

Prudce vmáčkla chodidlo zpátky do lodičky, opřela se o zelené příčky lavičky a přiznala si to, co vlastně věděla po celou dobu, ale co vystrašeně odmítala – že totiž kabelku nemá. Ať už předtím, než se započala tahle její podivná odysea, nosila jakýkoliv průkaz totožnosti, teď ho prostě neměla. Aby se ujistila, že snad kabelku náhodně neupustila, když si sedala, znovu a znovu soustředěně propátrávala trávu u svých nohou. Dokonce několikrát obešla lavičku a opět přitom zachytila podezíravý pohled černošské chůvy, která na nedaleké houpačce přidržovala svou malou svěřenkyni. Usmála se na tu ženu, pak si však uvědomila, že k úsměvu nemá žádný důvod, a odvrátila se od ní. Když tam za pár vteřin opět pohlédla, chůva ve spěchu odváděla divoce protestující dítě pryč. „Proč ji děsíte?“ řekla nahlas a podvědomě si sáhla na tvář, jestli tam nenajde nějaké znetvoření. Nic neobvyklého nenahmátla a tak nechala prsty, aby pokračovaly ve slepeckém čtení jejích rysů.

Obličej měl tvar úzkého oválu, lícní kosti byly vysoce posazené, snad až příliš vysedlé, obočí měla husté a nevytrhané. Nos byl drobný, na řasách měla nanesenou řasenku, zdálo se však, že nerovnoměrně a ve spěchu. Třeba si mnula oči, napadlo ji, a tím si řasenku z některých řas setřela. Možná plakala.

Narovnala ramena, vstala, chvatně vyšla z parku a bez ohledu na světla na přechodech proběhla mezi projíždějícími vozidly přímo k bance na rohu Beacon Street. Hlučně zaklepala na skleněné dveře, až upoutala pozornost ředitele, předčasně plešatého mladého muže, jehož hlava se zdála být ve srovnání se zbytkem těla nepoměrně malá. Že je to ředitel, usoudila z jeho obleku s vázankou a také proto, že byl jediným mužem v místnosti plné žen. „Je mi líto,“ řekl jí uctivě a dveře přitom pootevřel jen natolik, aby jimi prošla část jeho velkého nosu, „ale už jsou čtyři pryč. Zavíráme ve tři hodiny.“

„Víte, kdo jsem?“ vyhrkla zoufale, sama zaskočena otázkou, kterou si nepřipravila.

Muž svraštil čelo, neboť si její slova vyložil jako žádost o protekční výjimku. „Opravdu je mi líto,“ řekl s nepřeslechnutelnou nedůtklivostí. „Ujišťuji vás, že když přijdete zítra, vyhovíme vám ve všem.“ Pak se usmál s pevně sevřenými rty, jež vylučovaly jakoukoliv další konverzaci, a vrátil se ke svému stolu.

Zůstala na druhé straně skleněných dveří a upřeně civěla dovnitř na pokladní, až si mezi sebou začaly šeptat. Poznaly ji snad? Pokud ano, brzy je její přítomnost omrzela a po napomenutí rozčileně gestikulujícím ředitelem znovu obrátily pozornost ke svým počítačům a bilančním archům a už si jí ani nevšimly, jako by pro ně neexistovala. A existuje vůbec?

Párkrát se zhluboka nadechla a vykročila po Beaconské směrem k River Street, zpátky k těm strmým dlážděným ulicím, lemovaným zděnými rodinnými sídly a malými penziony, mezi nimiž se náhle vynořila jako zcela dospělá a dokonale ztracená bytost. Bydlela snad v některém z těch domů z minulého století? Měla dost peněz na splácení hypotéky nebo na nájemné? Starala se vůbec o peníze? Byla zámožná? Vydělávala si na živobytí, nebo zaměstnávala jiné, aby pro ni pracovali? A možná ani v žádném z těch hezkých starých domů nežila, třeba tam chodila uklízet.

Ne, na uklízečku byla příliš dobře oblečená a její ruce, přestože teď byla v pěkné bryndě, byly příliš měkké a bez mozolů, než aby mohly být zvyklé na fyzickou práci. Ale třeba s úklidem neměla nic společného, třeba ty domy prodávala. Ano, právě to ji možná přivedlo do téhle části města. Možná se tu měla sejít se zákazníkem, předvést mu nějaký čerstvě renovovaný dům a... a co? Spadla jí na hlavu cihla? Mimoděk si rychle sáhla na hlavu a snažila se nahmátnout bouli, neobjevila však nic jiného než to, že se jí vlasy uvolnily z těsné sponky a několik pramínků jí sklouzlo na krk.

Zahnula doprava na ulici Mt. Vernon, pak doleva na Cedar Street a stále doufala, že odkudsi vyjde nezbytný signál k jejímu mozku. „Prosím, ať tu něco poznám,“ zaklínala ulice lemované stromy, když se znovu vracela po Revere směrem k Embankment Road. Slunce zmizelo za velkým šedým mrakem a ona pocítila chlad, přestože teplota neklesala. Vzpomněla si, že zima byla poměrně mírná a že vědci předpovídali další horké léto. Skleníkový efekt, tak tomu říkají. Greenpeace. Kyselé deště. Zachraňte deštné pralesy! Zachraňte velryby! Šetřete vodou – sprchujte se s přítelem!

Náhle si připadala úplně vyčerpaná. Chodidla měla odřená, palec na pravé noze jí dřevěněl. Začal se jí bouřit žaludek. Jak dlouho asi nejedla? Když už na to narazila – jaká jídla má ráda? Umí vařit? Nedrží nějakou praštěnou dietu, která jí leze na mozek? Anebo že by fetovala? Mohl by to být i alkohol. Není opilá? Opíjela se vůbec někdy? Jak zjistí, jestli je opilá nebo ne?

Zakryla si dlaněmi oči a přála si, aby jí příznačné bušení v hlavě signalizovalo blížící se kocovinu. Vybavil se jí Ray Milland ve Ztraceném víkendu a přemýšlela, jak je asi stará, že si Raye Millanda pamatuje. „Pomozte mi,“ šeptala do dlaní, „někdo mi prosím pomozte.“

Automaticky pohlédla na hodinky na zápěstí a zjistila, že už je skoro pět. Prochodila tu tedy téměř hodinu a za celou tu dobu nespatřila nic, co by jí nějak napovědělo, kdo by mohla být. Nic jí tu nepřipadalo povědomé. Nikdo ji nepoznal.

Ocitla se na Charles Street, živé a přitažlivé směsici obchodů od potravinářských samoobsluh až k různým klenotnictvím a starožitnictvím, od železářství až k prodejním galeriím. Neměla snad původně pro ta svá vajíčka a mléko namířeno právě sem?

Jakýsi muž, který ji ve spěchu míjel, se na ni usmál, ale byl to pouze úsměv, jakým na sklonku namáhavého dne zdraví jedna unavená duše druhou, nijak nenaznačoval, že by ji muž znal. Přesto byla v pokušení chytit ho za rameno a zapřisáhnout ho, aby jí dal znamení, že ji poznává – a bude-li to nutné, třeba z něj svou totožnost vytřepat. Netroufla si však muže obtěžovat a vhodný okamžik minul. Ostatně, nemůže přece z ničeho nic na ulici zastavovat neznámé lidi. Mohli by zavolat policii a dát ji sebrat. Další bláznivá ženská, která hledá sama sebe!

Nezbláznila se? Neuprchla snad právě z nějakého ústavu? Nebo z vězení? Je na útěku? Musela se zasmát tomu, jak vyvádí. Jestli nebyla šílená, než tohle všechno začalo, určitě bude ve chvíli, kdy to skončí. Ale skončí to někdy?

Otevřela dveře krámku se smíšeným zbožím a vešla dovnitř. Pokud tu někde blízko bydlí, je pravděpodobné, že sem chodívá nakupovat. Doufala, že přinejmenším tak často, aby si ji zapamatoval muž za pultem. Pomalu k němu procházela mezi řadami konzerv.

Majitel, mladík s vlasy svázanými do ohonu, s nepravidelnými rysy a čárkou místo úst, se snažil zvládnout několik zákazníků, kteří se na něj obrátili současně a tvrdili, že jsou právě na řadě. Stoupla si za ně s nadějí, že si jí mladík všimne, modlila se, aby zaslechla důvěrné „Zdravím vás, paní Smithová. Hned jsem u vás.“ Ale slyšela jen, jak kdosi žádá o karton cigaret, a viděla jen majitelova kostnatá záda, když se natahoval pro zboží.

Přes levé rameno zahlédla řádku neskutečně krásných mladých žen, které na ni vyzývavě civěly z obálek asi půl tuctu časopisů. Zvolna se přisouvala k přihrádce s časopisy a zjistila, že nedokáže odtrhnout oči zvláště od vášnivé tváře jedné z modelek. CINDY CRAWFORDOVÁ, hlásala světle růžová písmena vedle obličeje, SUPERMODELKA. Nebylo pochyb, kdo je tahle žena.

Vzala časopis z přihrádky a studovala modelčinu tvář: hnědé oči, hnědé vlasy, vlevo od lehce pootevřených rtů mateřské znaménko, které ji odlišovalo od stovek stejně hezkých tváří, jaké potkáváte na každém kroku. Jak je krásná, pomyslela si. Jak mladá. Jak si věří.

Znovu jí to připomnělo, že nemá vůbec představu, jak vypadá a kolik je jí let. Její prsty sevřely hrany časopisu a mechanicky jej svinula do trubičky. „Haló, paní,“ zaslechla mužský hlas. Otočila se a viděla, jak na ni majitel káravě kývá prstem: „Nemůžete mi ty časopisy mačkat, dokud si je nekoupíte.“

Připadala si jako děcko přistižené při krádeži cukroví, přikývla, že hodlá dodržet pravidla, a tiskla si přitom časopis k hrudi, jako by to byl záchranný pás. Ale nepohnula se.

„Tak chcete si to koupit, nebo ne?“ zeptal se mladík. Ostatní zákazníci už odešli a oni tam zůstali sami dva. Teď byla ta nejlepší – a možná jediná – příležitost, aby ji poznal.

Popošla k pultu a viděla, jak mladík rychle ustoupil o krok zpátky. „Znáte mě?“ zeptala se a snažila se ze všech sil, aby z jejího hlasu nezaznívala panika.

Upřeně se na ni zahleděl, oči přimhouřené soustředěním. Pak naklonil hlavu, až se mu koňský ohon otřel o pravé rameno, a drobný úsměv změnil čárku jeho rtů v jakési mělké U. „Vy jste někdo slavný?“ zeptal se.

Je slavná? dohadovala se, ale neodpovídala, jen čekala a zadržovala dech.

Její mlčení si vysvětlil jako souhlas. „No, vím, že se tu ve městě právě něco natáčí,“ řekl a popošel o pár kroků vpravo, aby si ji prohlédl z profilu, „ale já moc do kina nechodím a nevzpomínám si, že bych vás viděl v něčem v televizi. Hrála jste v nějakém seriálu? Vím, že herečky si sem věčně chodí kupovat sladové výtažky a takové svinstvo. Jednou se mi sem vnutila ségra. Chtěla vidět Ashley Abbottovou z Mladých a neklidných, já tomu říkám Mladí a debilní. Nehrála jste v tom?“

Zavrtěla hlavou. Jaký smysl mělo pokračovat v téhle šarádě? Bylo jasné, že ji neznal o nic líp než ona sama.

Sledovala, jak se jeho tělo napřimuje. Pak řekl odměřeně: „Podívejte, ať už jste, kdo jste, za časopis budete muset zaplatit. Buďte si třeba hvězda, u mě jsou to pořád dva dolary pětadevadesát centů.“

„Já... já jsem si zapomněla kabelku,“ zašeptala a cítila, že jí začíná být nevolno.

Muže popadl vztek. „Cože, vy si tedy myslíte, že když hrajete v nějaký pitomý televizní šaškárně, tak s sebou nemusíte nosit prachy jako obyčejný lidi? Myslíte si, že když jste kočka, tak vám to dám jako prezent, nebo co si vlastně představujete?“

„Ne, to samozřejmě ne...“

„Buď zaplatíte ten časopis, nebo vypadněte z krámu a přestaňte mě zdržovat. Nemám zapotřebí, aby si ze mne lidi utahovali.“

„Nedělám si z vás legraci. Věřte mi.“

„Dva dolary a pětadevadesát centů,“ opakoval a natáhl k ní dlaň.

Věděla, že by měla jednoduše časopis vrátit, něco jí v tom však bránilo. CINDY CRAWFORDOVÁ vypadala tak půvabně a šťastně, tak zatraceně sebejistě. Doufala snad, že se ta bezbřehá sebedůvěra nějak přenese i na ni? Sáhla do kapsy pláště s nadějí, že u sebe bude mít pár drobných. Vzápětí rychle ruku přendala z jedné kapsy do druhé a nechtělo se jí uvěřit tomu, co uvnitř nahmátla. Když konečně ruku vytáhla, viděla, že ji má plnou nových, ještě tuhých stodolarových bankovek.

„Páni,“ hvízdl muž za pultem. „To jste vyloupila banku či co?“ Po chvilce dodal: „Právě jste si je natiskla, že jo?“

Mlčela a jen nechápavě zírala na peníze ve své dlani.

„Každopádně mně stodolarovky k ničemu nejsou. Dám vám zpátky na stovku a nezůstanou mi žádný drobný. Kolik jich vlastně máte?“

Cítila, jak jí dech z hrudi uniká v kratičkých zasyknutích. Co proboha znamenají ty kapsy plné stodolarovek? Odkud se ta spousta peněz vzala?

„Jste v pořádku, paní?“ Muž za pultem s úzkostí pohlédl ke dveřím. „Nesložíte se mi tady, že ne?“

„Můžu si u vás zajít do koupelny?“

„Není pro zákazníky,“ řekl zarytě.

„Moc vás prosím.“

Zoufalství v jejím hlase ho zřejmě přesvědčilo, protože rychle zvedl ruku a ukázal dozadu směrem ke skladu. „A heleďte, právě jsem tam vytíral. Tak mi prosím vás nepozvracejte podlahu, jo?“

Chvatně vyhledala malou umývárnu, vklíněnou ve skladu. Byla to úzká a těsná komůrka se starým záchodem, nad zašlou výlevkou viselo prasklé zrcadlo. Podél stěn byly narovnané krabice se zbožím. Za dveřmi stál kbelík, zpola naplněný vodou, a v něm byl zastrčený nebezpečně nakloněný smeták.

Vrhla se k výlevce a roztočila kohoutek se studenou vodou, časopis si dala do podpaží, rychle do dlaní nabírala ledovou vodu a oplachovala si tvář tak dlouho, dokud si nebyla jistá, že se už může narovnat a neomdlí. Co se to s ní děje? Jestli je to jen noční můra – a tohle přece je noční můra – je nejvyšší čas, aby se probudila!

Pomalu přibližovala obličej k zrcadlu – a pak se musela zachytit hran výlevky, aby neupadla. Žena, která na ni hleděla ze zrcadla, jí byla dokonale cizí. V její tváři jí nebylo nic ani vzdáleně povědomé. Pečlivě si prohlížela bledou pleť a tmavohnědé oči, drobný, trochu zdvižený nos a plné rty, nalíčené ve stejném odstínu, jaký měly její nehty. Hnědé vlasy, o poznání světlejší než oči, byly staženy do ohonu sepnutého ozdobnou sponou, která se uvolnila a hrozila, že vypadne. Odepnula ji, zatřásla hlavou a sledovala, jak se jí vlasy v měkkých pramenech spustily na ramena.

Je to přitažlivá tvář, pomyslela si a studovala ji nezúčastněně, jako by ji viděla na obálce časopisu stejně jako tvář CINDY CRAWFORDOVÉ. Ten mladík o ní řekl, že je kočka. Možná vůbec nepřeháněl. Všechno měla na správném místě. Žádné vady na kráse. Nic tu neskřípalo. Všechno bylo tam, kde to mělo být. Svůj věk odhadla asi tak na třicet a něco a hned ji napadlo, jestli vypadá mladší nebo starší, než ve skutečnosti je. „Všechno je to tak zmatené,“ šeptala svému obrazu, který jako by zadržoval dech. „Řekni mi, kdo jsi?“

„Nejsi nikdo, koho bych znala,“ odpověděl její odraz a obě ženy sklonily hlavu k narezlému odpadu bílé smaltované výlevky.

„Můj bože,“ šeptala a cítila, jak jí kdesi uvnitř vybuchuje pramen otupujícího žáru. „Prosím tě, neomdlívej,“ vykřikla. „Ať už jsi, kdo jsi, jenom neomdlívej.“

Horká vlna se však nezadržitelně rozlévala jejím tělem, zachvacovala postupně nohy i žaludek, ruce i ramena a uvízla až v hrdle. Měla pocit, jako by se zevnitř rozpouštěla, jako by měla každým okamžikem vzplanout plamenem. Našplíchala si na obličej ještě víc vody, ale nijak ji to neochladilo ani neuklidnilo. Začala zápolit s knoflíky na plášti, snažila se uvolnit tělo, aby se jí lépe dýchalo. Časopis jí z podpaží vyklouzl na podlahu, rychle se pro něj tedy sehnula – a vzápětí se opět narovnala, plášť měla rozevřený a hlavu násilím zakláněla co nejvíc dozadu.

Zhluboka se nadechla a strnula.

Toporně, jako by byla loutkou na drátcích, ovládanou neznámou silou, se jí hlava vrátila do normální polohy a pak plynulým obloukem pokračovala až k hrudi. To, co viděla – co viděla už předtím, když klečela na kolenou a místo aby zvedla časopis, jenom ho odsunula stranou – to byly jednoduché modré šaty, na prsou celé od krve.

Vyjekla, tiše a bázlivě jako zvířátko lapené do pasti. Ale vyjeknutí rychle přerůstalo v úpění a nakonec v drásavý výkřik. Slyšela blížící se kroky a směsici hlasů a připadala si ze všech stran obklíčená a ztracená.

„Co se to tu děje?“ spustil majitel krámku, ale hned zmlkl a další slova se mu rozplynula v otevřených ústech.

„Panebože!“ hvízdl jakýsi chlapec, který se vedle něj objevil.

„Ale fuj!“ přidal se jeho kamarád.

„Co to tu vyvádíte?“ dotíral znovu majitel a jeho oči těkaly po těsné komůrce a nepochybně hledaly zbytky skleněných střepů.

Neodpověděla a pohled stočila zpátky ke svým zakrváceným šatům.

„Podívejte se, paní,“ spustil opět muž a zaháněl oba mladé zákazníky ode dveří. „Já nevím, co se to tu děje, a nechci s tím mít nic společnýho. Seberte se i s tou svou krví a s těma stodolarovkama a vypadněte z mýho krámu, než zavolám policii.“

Nepohnula se.

„Slyšela jste, co jsem řekl? Jestli odtud okamžitě nezmizíte, jdu volat policii.“

Pohlédla na vystrašeného majitele a ten bleskurychle vytáhl z kbelíku smeták a napřáhl ho proti ní jako matador proti zuřícímu býkovi. „Krev,“ zašeptala a její nevěřící oči byly znovu přitahovány skvrnami na jejích šatech. Ta krev byla poměrně čerstvá, dosud vlhká. Byla to její vlastní krev nebo cizí? „Krev,“ řekla ještě jednou, jako by snad pouhým opakováním toho slova mohla všechno vrátit na své místo.

„Paní, dávám vám deset vteřin, pak volám policajty. Heleďte, já tu nechci žádnej průšvih. Akorát chci, abyste vypadla z mýho krámu.“

Opět se mu podívala do očí a mluvila tak tiše, že si všimla, jak se k ní proti své vůli naklání, aby ji slyšel. „Nevím, kam mám jít,“ vzlykala a její tělo se schoulilo jako kus papíru, který někdo zmuchlal v dlani.

„Ne, nedělejte to,“ řekl muž rychle a stačil ji zachytit, aby neupadla. „V krámě mi neomdlívejte.“

„Prosím vás,“ zkusila to a vůbec si nebyla jistá, jestli prosí o porozumění nebo o bezvědomí.

Mladík, přestože nebyl nijak urostlý ani svalnatý, měl kupodivu značnou sílu. Pevně ji uchopil v pase a rychle ji postrkoval k východu. Tam se náhle zastavil a nejistě se rozhlédl po krámě. „Nenatáčí to snad nějaká skrytá kamera?“ zeptal se podezíravě a do hlasu se mu vloudil náznak pochybností, jestli se nenechal napálit.

„Musíte mi pomoci,“ řekla.

„A vy musíte zmizet z mýho krámu,“ odpověděl jí se znovu nabytou rozhodností a vystrčil ji ven. Slyšela, jak za ní zaklaply dveře, a za sklem viděla mladíkův obličej, který ji vztekle naznačoval, aby se ztratila.

„Bože můj, co mám dělat?“ obrátila se s otázkou do rušné ulice. Neviditelný loutkář se opět ujal své role, zapnul jí plášť, zasunul jí časopis do podpaží a nasměroval její pohled na uliční provoz. Když se blížil taxík, drátek jí zdvihl pravou ruku a rozkýval ji. Auto okamžitě zastavilo u chodníku těsně před ní. Bez rozmýšlení otevřela zadní dveře vozu a nastoupila.

2

Nevěděla, proč si vybrala právě hotel Lennox. Možná proto, že to byl jeden ze starších hotelů v centru Bostonu, menší a jaksi útulnější než jeho moderní protějšky, ale třeba i proto, že kdesi v jejím podvědomí dosud žily příjemné vzpomínky na dřívější návštěvy, prostě neměla tušení. Bylo dokonce možné, že ji tu jako hosta měli zapsanou, napadlo ji, když přistupovala k recepčnímu pultu a modlila se stejně jako předtím v obchodě za úsměv, který by jí dal najevo, že ji tu znají.

Musela se zařadit za manželskou dvojici s dvěma chlapečky, ďáblíky s vlasy jako koudel a ve stejných námořnických oblečcích, kteří se každý z jedné strany drželi matčiných rozložitých boků a ve společném zoufalství kvíleli na celou halu.

„Mám hlad,“ ječel mladší z těch dvou, chlapec asi čtyřletý, zvedal matce sukni a odkrýval jí koleno, jako by uvažoval, jestli se do něj nemá zakousnout.

„Chci jít k McDonaldovi,“ vylepšil to okamžitě jeho bratr, sotva o rok starší.

„K McDonaldovi! K McDonaldovi!“ ozýval se válečný pokřik, zatímco děti poskakovaly v kruzích kolem bezmocných dospělých, kteří byli jejich rodiči a kteří se ze všech sil tvářili, jako by se nic z toho všeho ve skutečnosti nedělo.

„Nechte maminku a tatínka, aby objednali pokoj, pak si vybereme nějakou hezkou restauraci, platí?“ konejšila mladá matka děti a přitom úpěnlivým pohledem zapřísahala manžela, aby to nějak urychlil, nebo začne ječet.

„McDonalda! McDonalda!“ ozvala se okamžitě odpověď, jaká se dala čekat.

A náhle se stal zázrak. Hotelový zřízenec s ustaranou tváří odváděl celou rodinku do čekajícího výtahu a v hale opět zavládlo ovzduší vybraného hotelu v evropském stylu. „Přejete si, madam? Madam...?“

„Promiňte,“ řekla, když si uvědomila, že mladý muž za recepčním pultem se obrací k ní. Zřejmě bude lepší, když si na to oslovení madam zvykne. „Chtěla bych pokoj.“

Prsty se mu rozběhly po klávesách počítače. „Na jak dlouho?“

„Ještě nevím.“ Odkašlala si, pak znova. „Na jednu noc. Možná na dvě.“

„Jednolůžkový pokoj?“ Vzhlédl a podíval se za ni, jestli je sama. Automaticky se také ohlédla.

„Je to jen pro mne,“ zašeptala a pak zesílila hlas. „Ano, prosím jednolůžkový pokoj.“ Nesmím zapomínat na své vychování, pomyslela si a skoro ji to rozesmálo.

„Mám tu pokoj,“ předčítal mladý muž z obrazovky svého počítače, „osmdesát pět dolarů za den. Je to osmé poschodí, nekuřácký a má dvojlůžko.“

„To mi vyhovuje.“

„A jak budete platit?“

„V hotovosti.“

„V hotovosti?“ Poprvé se jí mladíkův pohled upřel přímo do očí. Všimla si, že má ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla. Alespoň se domnívala, že má ty nejmodřejší oči, jaké kdy viděla. Ale nemohla si být jistá. Jenom sám bůh ví, co všechno kdy viděla.

„Není to v pořádku? Peníze neberete?“

„Ale ano, samozřejmě bereme peníze. Jenom je moc často nevidíme. Většina lidí totiž dává přednost kreditním kartám.“

Přikývla, nic už neříkala, protože nepochybovala, že ve svém dřívějším životě sama k takovým lidem patřila, a uvažovala, jak se vůbec může narodit někdo s tak neuvěřitelně modrýma očima.

„Stalo se něco?“ zeptal se mladík a zcela nepopsatelné rysy jeho obličeje vytvořily cosi jako otazník.

„Promiňte,“ zajíkla se, „to ty vaše oči. Jsou tak modré!“ Pohled raději stočila ke stropu. Ať už byla kdokoliv, chovala se jako idiot. Ten chlapec si musí myslet, že se ho pokouší sbalit.

„Ach tak, to nejsou moje,“ řekl mladík a vrátil se k obrazovce počítače.

„Prosím...?“ V hlavě jí začínala klíčit představa, že je snad návštěvnicí z jiné planety.

„Jsou to kontaktní čočky,“ vysvětlil jí s úsměvem. „Říkala jste na dvě noci?“

Sledovat rozhovor jí teď dělalo velké potíže. Známá panika, která dočasně ustoupila v taxíku během jízdy z Beacon Hillu, se vracela. „Ano, dvě noci stačí.“ A potom co? Kam půjde odtud, jestli ještě stále nebude vědět, kdo vlastně je? Na policii? Proč tam nešla rovnou?

„Potřebuji, abyste mi tohle vyplnila.“ Mladík k ní přes recepční pult přisunul list papíru. „Jméno, adresu a tak dále,“ dodal, když si všiml jejích rozpaků. „Promiňte, cítíte se dobře?“

Zhluboka se nadechla. „Jsem hrozně unavená. Je to tak nutné?“ Odstrčila netknutý papír zpátky přes pult.

Teď pro změnu vypadal zmateně zase on. „Je mi líto, ale opravdu potřebujeme vaše jméno a adresu.“

Její pohled přelétl z mladíkovy tváře k otáčivým vstupním dveřím a pak se ustálil na časopise, který dosud pevně svírala v rukou. „Cindy,“ vyhrkla zbytečně hlasitě a vzápětí to opakovala ještě jednou, ale už tlumenějším, pevnějším a ovládanějším hlasem. „Cindy.“

„Cindy?“

Přikývla a sledovala, jak váhavě bere do ruky propisku a vpisuje jméno do formuláře.

„A příjmení?“

Proč jí tohle dělá? Copak mu neřekla, jak je unavená? Copak jí nerozuměl, že chce platit hotově? Proč se jí vyptává na věci, po kterých mu nic není? Vzpomněla si na mladou rodinu s dvěma chlapečky, kteří se tak dožadovali McDonalda. Není divu, že ti malí netrpělivě kňourali, jestli jim to tu trvalo tak dlouho jako jí!

„McDonaldová,“ slyšela kohosi říkat a teprve pak si uvědomila, že je to její vlastní hlas. „Cindy McDonaldová.“ Dříve než pokračovala, opět se zhluboka nadechla. „Pamětní ulice číslo sto dvacet tři... New York.“

Jeho prsty uvázly na slově Pamětní a ona se musela kousnout do rtu, aby ovládla klíčící hysterii, ale během několika dalších vteřin byl formulář vyplněn a bylo po všem, zbývalo jen podepsat a zaplatit. Sledovala, jak její ruka čmárá na dolní část formuláře její novou totožnost, a byla příjemně překvapená jistotou, s níž vykroužila písmena. Pak sáhla do kapsy, vytáhla pár nových tuhých stodolarovek a snažila se nedat najevo, jak ji baví mladíkův vzrůstající zmatek.

„Nějaká zavazadla?“ Opatrný tón jeho hlasu napovídal, že znal odpověď předem, a tak když zavrtěla hlavou, pouze pokrčil rameny a podal jí klíč od pokoje spolu s drobnými nazpátek. „Přeji vám příjemný pobyt. Jestli vám bude cokoliv scházet, stačí zavolat.“

Usmála se. „Budete první, komu se ozvu.“

Jakmile se ocitla v pokoji, mrskla časopisem na dvojitou postel, strhla ze sebe plášť a setřásla jej na zem. Krev, která jí na prsou pokrývala šaty, ji udeřila rovnou do očí, jako by ji někdo praštil do tváře zralým rajčetem. Krev ožila, změnila se v obrovský zuřivý spár, který se jí sápal po hrdle, až se zoufale rozkřičela. „Ne, já nechci. Ztrať se. Prosím tě, ztrať se!“

Škrábala po přední části svých šatů jako kočka, která uvízla na příliš vysoké větvi. Ve chvilce ležely šaty na podlaze a ona hledala na své kůži známky poranění.

Nenašla žádné.

Můj bože, co to znamená? Co to jen může znamenat? přemítala, zachvácená panikou.

Těkala po pokoji, jako by odpověď mohla být ukrytá někde v těch modrobíle vytapetovaných stěnách. Ale zdi vypovídaly jen o svém kytičkovém vzoru, nic o krvi ani o zranění. „Čí je ta krev, když není moje?“

Běžela ke skříni před postelí, prudce ji otevřela a v zrcadle na vnitřní straně dveří zachytila odraz své vystrašené tváře. „Zatraceně, kdo jsi? A čí krev to máš na sobě?“

Žena v zrcadle mlčela, jen věrně napodobovala její pohyby, když jako šílená hledala na těle nějakou bodnou nebo řeznou ránu. Našla pár ojedinělých modřin na pažích, ale nic, co by svědčilo o vážnějším poranění.

Chvatně si sáhla na záda, rozepnula háček své krajkové podprsenky barvy pleti, odhodila ji stranou a upřela pohled na malá ňadra, která se před ní téměř hrdě vyhoupla. Na okamžik uvažovala, jestli tahle ňadra někdy kojila dítě. Jsou docela pěkná, říkala si v duchu s úpornou snahou uklidnit se tím, že se soustředí na ty nejběžnější detaily normálního života. Nemohlo by ji takové soustředění třeba přivést zpátky až k jejímu vlastnímu normálnímu životu?

Ne, nemohlo. Její ňadra jí nic neříkala. Nic o tom, jestli někdy kojila dítě, nic o tom, kdy je poprvé polaskal nějaký muž a jestli je vůbec někdo někdy obdivoval.

Ušklíbla se, ucítila, jak se jí v hrdle rodí a vzápětí zaniká smích, a napadlo ji, že snad přichází o rozum. Trčí tu v hotelovém pokoji v centru Bostonu, ve městě, které zná, ale netuší, co v něm pohledává, kapsy nacpané penězi, šaty zmáčené krví – a stojí si tu před zrcadlem, civí na svá nahá prsa a dohaduje se, jestli je někdo někdy obdivoval.

Ale proč vlastně ne? pomyslela si, chňapla za gumu svých punčocháčů, stáhla je dolů i s béžovými kalhotkami a zahleděla se na své tělo, teď už úplně nahé. Jaké informace doufala z toho obnaženého těla vytěžit?

Studovala se z nejrůznějších úhlů a došla k závěru, že postavu má docela pěknou. Byla pevná, skoro chlapecky svalnatá. Možná dokonce atletická. Měla dobře vyvinutá lýtka a úměrně statné nohy, břicho ploché, pas nijak zvlášť výrazný. I přes svůj věk působila spíš dětsky než žensky. Ne, o tuhle postavu by se první strany časopisů příliš neucházely, pomyslela si a pohlédla na časopis, pohozený na posteli. Oči CINDY CRAWFORDOVÉ jí odpovídaly se směsí lítosti a shovívavosti. Jen se dál trap, jako by říkaly, a žena před zrcadlem musela přiznat porážku.

Chmátla po zmačkaných modrých šatech u svých nohou a dávala pozor, aby se nedotkla zakrváceného živůtku. Mohou jí ty šaty vůbec něco prozradit? Značka uváděla, že jde o čistou vlnu, velikost číslo osm, salon Anne Kleinové. Šaty měly oválný výstřih a velké bílé knoflíky až k pasu, od boků se jednoduše rozšiřovaly ve tvaru písmene „A“ a patrně byly stejně předražené jako nenápadné. Ať už byla kdokoliv, nepochybně měla dost peněz, aby nakupovala jenom to nejlepší.

„Peníze!“ Naklonila se až tam, kde na podlaze ležel její plášť, a začala z jeho hlubokých kapes vytahovat bankovky. Na chvilku si přitom pomyslela, jak komický pohled asi skýtá. Pramen stodolarovek se zdál být nevyčerpatelný. Kolik peněz to má? A odkud je má? „Nač u sebe mám tu spoustu peněz?“ trápila se a zároveň je úhledně vyrovnávala na postel.

S překvapením zjistila, že většina bankovek je spojena v tenkých úpravných balíčcích, jako by přímo vyšly z banky. Ale proč a jak? Je možné, že by ve skutečnosti byla bankovním lupičem? Že se zúčastnila přepadení, nacpala si peníze do kapes a pak ji postříkala něčí krev, protože něco šeredně vybouchlo? Je možné, že by někoho zastřelila?

Padla na ni taková hrůza, že se celá roztřásla. Neboť to bylo možné. Myšlenka, že by byla schopná někoho zabít, vypadala úděsně, ale bylo to možné. „Ach bože, bože,“ sténala a choulila se na modrém koberci do klubíčka. Zastřelila během zpackaného přepadení nějakého nevinného chudáka? A podnikla to sama, nebo měla komplice? Byla snad nějaká novodobá Bonnie, která ztratila svého Clyda?

Slyšela se, jak se směje, a ještě rozesmátá se posadila. Ačkoli připouštěla, že by snad mohla někoho zabít, představa, že se účastní gangsterského útoku na banku, jí připadala dokonale uhozená. Samozřejmě, pokud by nebyla úplně na dně. Co by však mohlo způsobit, že by se dobře oblečená žena něco po třicítce cítila tak na dně, až by zabíjela?

I při své ztrátě paměti odpověď na tuhle otázku znala. Takhle úplně na dno by tě dokázal dostat muž. Ale který muž? ptala se sama sebe, další odpovědi však už nečekala.

Roztřesenou a nervózně zpocenou rukou si prohrábla vlasy. Horní polovinu těla zvedla zpátky nad postel, takže se hroty ňader dotýkala devíti úhledných balíčků stodolarových bankovek, které před tím vyrovnala jako nějakou pokrývku pro panenku.

Sáhla po krajním balíčku, strhla papírovou pásku, která bankovky spojovala, a jednu po druhé je počítala. Několikrát se spletla a musela začít znova, ale pak usoudila, že v každém balíčku je deset stodolarovek. Devět balíčků po deseti stodolarových bankovkách, to dělá devět tisíc dolarů. S tím, co zaplatila za hotel a za taxík, s několika volnými stodolarovkami a nějakými drobnými to všechno dohromady představovalo sumu více než devět tisíc šest set dolarů. Co proboha chtěla podnikat s těmi skoro deseti tisíci dolary, nacpanými v kapsách pláště?

Začínalo jí být chladno a všimla si, že jí na pažích naskočila husí kůže. Donutila se vstát, nahá se přesunula kolem postele a zvedla z podlahy plášť. Když se do něj zahalovala a strkala ruce do kapes, všimla si zaschlé krve na podšívce. Chvatně z kapes vyndala všechny zbylé peníze a mrskla s nimi na postel k těm ostatním.

K jedné z bankovek se něco přilepilo. Byl to malý útržek papíru, poznala, když ho rozbalovala a vyhlazovala, vděčná za zjištění, že nepotřebuje brýle na čtení. Viděla řádku písmen a podle výrazných rozmáchlých tahů pochopila, že je vykroužila tatáž ruka, která nedávno do hotelového formuláře napsala jméno Cindy McDonaldová, takže s určitostí věděla, že těch pár zdánlivě nesouvisejících slov, která teď četla, si někdy dříve poznamenala sama. Ale kdy to bylo? Útržky papíru se často povalují zapomenuté po kapsách kabátů celé týdny nebo i měsíce. Samotný zápis neříkal nic o tom, kdy ho učinila. Pat Rutherford, č. 31, 12.30, stálo na papírku, pak následovala slova mléko, vejce. Co to mělo znamenat?

Především nepochybně potřebovala mléko a vejce – když ztratila paměť, byla to přece právě nakoupit, jenomže jak je to dlouho, co vyšla z domu? – a taky musela mít schůzku s někým, kdo se jmenuje Pat Rutherford. Ale kdo k čertu ten Pat Rutherford je?

Několikrát si to jméno opakovala s rostoucím pocitem marnosti. Byl to vůbec muž nebo žena? Co když ona sama je Pat Rutherfordová? Ale proč by si zapisovala vlastní jméno a číslo pokoje na kus papíru a schovávala to v kapse? Ledaže by ji ztráta paměti postihovala běžně a zkušenost ji naučila nosit s sebou stále záznam o tom, kdo je. Samozřejmě – a smluvit si se sebou schůzku, když se zatoužila vidět. Dost už těch nesmyslů!

Byla na té schůzce? Přišla v dohodnutou hodinu k Patu Rutherfordovi, obrala ho téměř o deset tisíc dolarů a pak toho nešťastníka zabila? Byla ta krev na předním díle jejích šatů krví Pata Rutherforda? Vydírala snad Pata Rutherforda? Anebo Pat Rutherford vydíral ji? Copak už úplně přišla o rozum? Kde se v ní ty bláznivé myšlenky berou?

„Kdo jsi, Pate Rutherforde?“

V zásuvce nočního stolku našla bostonský telefonní seznam a nalistovala si písmeno „R“: Raxlen, Rebick, Rossiter, Rule, Rumble, na dalších stranách samý Russel, Russo, Rutchinski a konečně Rutherford, půl stránky Rutherfordů jen v samotném vnitřním Bostonu, když nechá stranou předměstí. Byl tam Paul a dva Petrové, ale žádný Pat, ovšem také třikrát jen „P.“ bez bližšího určení. Zvažovala, jestli nemá každému z nich zavolat, ale pak ten nápad rázně zamítla. Co by asi tomu panu či paní nebo slečně P. Rutherfordovým řekla? „Ahoj, vy mně pravděpodobně neznáte – a bůh ví, že se neznám ani já sama – ale neměli jsme spolu náhodou nedávno schůzku ve dvanáct třicet někde v místnosti 31? A jen tak mimochodem, poranila jsem vás hodně?“

Celý ten nápad byl nanic.

Odložila telefonní seznam a těkala očima po tom okázale staromódním pokoji, bála se utkvět pohledem na jednom místě déle než pár vteřin. „Co bych teď asi tak měla udělat?“ ptala se, civěla do stropu a cítila se vyčerpaná a hladová. „Mám se jít udat, nebo si to mám zkusit se sebou vyřídit sama? Mám si to namířit rovnou k nejbližší cvokárně, nebo k nejbližší vaně? Mám něco podniknout hned, nebo počkat až do rána? Co mám dělat?“ Odmlčela se a nepřítomně listovala bohatým jídelním lístkem, který nabízela pokojová služba. „Když nevíš, jak dál,“ slyšela svou odpověď, „najez se.“

Odkud se v ní tahle moudrost bere, neměla tušení, ale zdálo se jí, že je to stejně dobré řešení jako kterékoliv jiné, a tak zvedla sluchátko, vytočila číslo pokojové služby a objednala si steak s císařským salátem. Jen malé zamyšlení jí stačilo na to, aby upřesnila, že chce steak středně propečený, na smažené brambůrky kyselou smetanu a místo červeného vína minerálku. Zavrhla možnost, že by mohla být vegetariánka, a jenom se modlila, aby netrpěla nějakou podivnou alergií na jídlo. Na jakékoliv podobné nežádoucí komplikace měla příliš velký hlad.

Za dvacet minut, řekla jí služba. Má dvacet minut na to, aby se před jídlem dala do pořádku. Zamířila do prostorné, bíle vykachlíčkované koupelny, plášť odložila ještě přede dveřmi na dřevěné křeslo s vysokým opěradlem.

Jak krásné by bylo jednoduše zmizet, pomyslela si, když jí voda ze sprchy stékala po tváři jako slzy. Má paměť je pryč – ať se tedy ztratím celá. Ať už jsem spáchala cokoliv, ať už jsem kdokoliv, je možná lepší, že nic nevím. Snad mi takhle bude líp. Ať už prchám před čímkoliv, asi to má smysl, jen když se nevrátím.

Nepochybně ji někdo postrádá. Nepochybně ji někdo někde hledá, ale neví, kde hledat, o nic líp než ona sama. Třeba její rodiče nebo manžel, pokud nějakého má; třeba její šéf či někdo ze spolupracovníků; její profesor nebo naopak její žáci; její přátelé nebo nepřátelé; a dokonce možná policie! Ano, nepochybně po ní někdo někde pátrá! Proč by se tedy rovnou neobrátila na policii a nezjistila si to?

Protože do rána se to všechno nějak srovná samo, přesvědčovala sama sebe, když vycházela ze sprchy a zaslechla klepání na dveře. Zabalila se do osušky, navrch si přehodila plášť a šla ke dveřím. Věděla, kdo to je, ale pro jistotu se zeptala; hlas přitom měla chraptivý a sotva slyšitelný.

„Pokojová služba,“ ozvalo se podle očekávání.

„Okamžik!“ Hlas jí zpevněl, opět se ovládala.

Právě když chtěla otevřít, zavadila pohledem o tu pokrývku z bankovek, ležící v nohách postele. Strnula. Na okamžik si pohrávala s myšlenkou, že všechno nechá tak, jak to je, vpustí nic netušícího číšníka dovnitř, aby jí položil jídlo na stůl přímo proti posteli, a bude sledovat jeho reakci, až před sebou uvidí všechny ty peníze tak bezstarostně rozložené. Bude se tvářit, že žádné peníze nevidí, anebo naopak, že je to ta nejnormálnější věc na světě, když se někdo zapíše v hotelu a rozloží si po posteli skoro deset tisíc dolarů? Nedělá to tak každý?

Klepání se opakovalo. Jak dlouho tu takhle stála? Mrkla na zápěstí a matně si vzpomněla, že hodinky si sundala, když si svlékala šaty, a že ty zakrvácené šaty se stále ještě povalují na podlaze. „Ještě vteřinku,“ zavolala, shrábla šaty a hodila je do skříně, navlékla si na zápěstí hodinky, zároveň si zpod pláště vysoukala osušku a přehodila ji přes úhledné balíčky stodolarovek, v posledním okamžiku ještě chmátla po jedné z volných bankovek a sevřela ji v hrsti.

Když znovu došla ke dveřím, nemohla popadnout dech, jako by právě doběhla maratonský závod. Musela vynaložit téměř nadlidské úsilí, aby dokázala otevřít, pak ustoupila a nechala vejít postaršího gentlemana. Její pohled těkal od postele k číšníkovi, ale ten, přestože si musel všimnout její nervozity i toho, že na sobě má oblečený plášť a přitom z ní crčí voda, nic neříkal a oči pevně upíral jen na servírovací stolek, který vezl.

„Kam si to budete přát?“ zeptal se příjemným, osobitým hlasem.

„Tady to bude dobré.“ Ukázala na stolek u okna, udivená, jak snadno to vyslovila.

Položil podnos s jídlem na stolek a ona mu rychle vtiskla do ruky zmačkanou stodolarovku a řekla mu, aby si drobné nechal. Zdálo se, že trochu váhá, a pak s nesouhlasem pohlédl na postel.

Srdce se jí na okamžik zastavilo v těle a musela se zachytit hrany stolku, aby neupadla. Všiml si těch peněz? Přivolaly ho snad ze svých nevlídných navlhlých končin jako ono neumlčitelné srdce v povídce Edgara Allana Poea?

„Pošlu vám sem někoho, aby ustlal postel,“ řekl číšník.

Ozvala se nečekaně ostře. „Ne!“ vykřikla, až to oba polekalo. Odkašlala si a pak se slyšela, jak se rozpačitě směje a drmolí něco o neodkladné práci, při které nechce být rušena. Muž jen přikývl, schoval bankovku do kapsy a bez otálení zmizel.

Počkala, dokud si nebyla jistá, že je opravdu pryč, pak znova otevřela a zvenčí na kliku pověsila upozornění NERUŠIT. Potom konečně přešla ke stolku, sejmula z jídla stříbrný poklop a posadila se, aby to spořádala. Už po několika soustech však pocítila, jak na ni znovu padá všechno předešlé vyčerpání, a celá omámená únavou doklopýtala k lůžku. Neobtěžovala se tím, že by odsunula stranou bankovky nebo že by někam uklidila svůj plášť, jen škubla za přehoz a zalezla pod modrou vlněnou deku. Její poslední myšlenka před usnutím byla, že až se vzbudí, všechno zase bude dávat smysl, že všechno bude v pořádku.

Ale když příští den v šest hodin ráno otevřela oči, nezměnilo se vůbec nic. Stále neměla nejmenší ponětí, kdo vlastně je.

3

První hodina byla nejhorší. Jakmile procitla a zjistila, že předpokládaná hojivá moc spánku jí paměť vrátit nedokázala, doklopýtala do koupelny a tam vyzvrátila všechno, co se jí ze včerejšího jídla podařilo spolknout. Když jí pak přinesli snídani – čerstvou pomerančovou šťávu, pečivo a kávu, jak si objednala, sotva se hlad opět ozval – všimla si, že k ní jsou jako pozornost připojeny i noviny. Oči jí neklidně přebíhaly od novin k televizoru, ale neodvažovala se dotknout jednoho ani druhého.

Čeho se to tak bála? Čekala snad opravdu, že narazí na svou fotografii, zvýrazněnou na první stránce? Nebo že bude trhákem v dnešním pořadu Oprah Winfreyové?

Přinutila prsty, aby nahmátly a zmáčkly televizní ovladač, a napůl počítala s tím, že na ni z obrazovky vykoukne její tvář. Místo toho tam však spatřila půvabnou blondýnu, něco přes dvacet, která předčítala zprávy tak přeslazeným hlasem, že se jí málem znovu udělalo nanic, ale neslyšela padnout jediné slovo o půvabné brunetě, něco přes třicet, po které by bylo vyhlášeno pátrání, ačkoliv jistý muž ze Severní Karolíny líčil, že když šel se smetím, viděl na vlastní oči Elvise.

V ranních novinách taky nic nebylo: žádná zpráva o uprchlé vězeňkyni někde v nejbližším okolí, ani slovo o zatoulané pacientce psychiatrické léčebny, žádnou ženu nehledali kvůli svědectví v souvislosti s nějakou nehodou, nikde se nezmiňovali, že by někdo v šoku odvrávoral z místa vážného neštěstí. Prostě nic.

Napadlo ji, že pokud není z Bostonu, pokud žila někde úplně jinde a v Bostonu jen uvízla, nebyl by žádný důvod, aby o ní psali v místních novinách. Na druhé straně krev na jejích šatech byla ještě vlhká, když ji objevila, a to by napovídalo, že ať už se stalo cokoliv, nemohlo se to odehrát ani příliš daleko, ani příliš dávno.

Vzpomněla si na poznámku, kterou měla v kapse – Pat Rutherford, č. 31, 12.30. Nebyla v novinách nějaká zmínka o tomhle Patu Rutherfordovi? Znovu si raník prolistovala, ale nenašla nic. Jestli ta krev na jejích šatech je krev Pata Rutherforda, pak se buď Pat Rutherford hezky potichoučku ze všeho vylízal, nebo dosud neobjevili jeho tělo.

Došla k názoru, že z novin se nic nedoví, a soustředila se na televizi, neustále přepínala kanály a přebíhala mezi diskusními pořady Pro dnešní den a Dobré jitro, Ameriko, mezi Philem a Oprah a Sally Jessy a Geraldem. Zjistila, že existují odborníci na vyšinuté lesbičky a transvestitní kleptomany, že je celá armáda dívek, které porodily ne jedno, ale hned několik dětí, ještě než jim bylo třináct, a že hrozná spousta mužů netouží souložit se svými manželkami. Dozvěděla se to, neboť všichni ti lidé tam vystupovali a vykládali o tom, vylévali si srdce Geraldovi a Sally Jessy nebo Oprah a Philovi na celoplošných kanálech. Nic už nebylo tajné, žádná taková věc jako soukromí dávno neexistovala.

Pohrávala si s myšlenkou, že do televize zavolá. Mám pro váš pořad báječný nápad, řekne jim: Ženy, které nevědí, jestli jsou vyšinuté lesbičky nebo transvestitní kleptomanky, které nevědí, kolik dětí porodily do svých třinácti let, a které nemají představu, jestli s nimi manžel souloží častěji než dvakrát do roka. Ženy, které nevědí, kdo jsou. Ale fuj, to pusťte z hlavy, slyšela už jejich odpověď, takové ženské potkáte na každém kroku.

Možná, připustila. Ale kolik z nich má po kapsách skoro deset tisíc dolarů a šaty celé od krve?

Proč jste to neřekla rovnou? Slyšela, jak Phil a Oprah a Sally Jessy a Geraldo vrkají v dojemné shodě. Zámožné ženy, zbrocené krví, které nevědí, kdo jsou! Tedy tohle je nápad, na který jsme čekali!

Po diskusních pořadech obrazovku zaplavily zábavné soutěže a pak následovaly seriály. Do přehlídky půvabných tváří oznámil hluboký mužský hlas začátek Mladých a neklidných. „Mladí a debilní,“ slyšela v duchu opakovat mladíka v krámku, pohodlně se opřela a sledovala děj. Co vlastně byli zač tihle elegantní a skrz naskrz zakomplexovaní lidé a proč byli teď, uprostřed všedního odpoledne, tak vystrojení?

Váhavě vyndala ze skříně své šaty a prohlížela si krevní skvrny na živůtku, jako by to byla ukázka moderního umění, třeba něco od Jacksona Pollocka. Ale neříkalo jí to nic ani jako abstraktní obraz. Svinula šaty do pevného válečku, praštila s nimi o zeď a pak sledovala, jak se po dopadu na podlahu opět klidně rozmotávají, jako by se jí tiše vysmívaly. Znovu se usadila v posteli a koukala do prázdna, dokud podle úhlu slunečních paprsků, lomících se v těžkých závěsech, nepoznala, že už je večer.

Zprávy o půl sedmé přišly se svou čerstvou várkou událostí, ale stále nikde nic o osamělé ženě s krví na šatech a s kapsami plnými peněz. V blažené nevědomosti o její existenci zůstával stejně Dan Rather jako Tom Brokaw a Peter Jennings.

„Kdo vlastně jsem?“ vykřikla a zlostně vypnula televizi. Trochu udivená svou chutí k jídlu si u pokojové služby objednala večeři. „Co se mi to mohlo stát? Kde jsem nechala svůj život?“

Druhý den vstávala s pevným rozhodnutím, že to musí zjistit.

Copley Place je oslňující kombinací kanceláří a obchodního střediska, rozkládající se na Copley Square, v samém srdci čtvrti Back Bay. Patří k němu největší hotel, několik vybraných restaurací a více než stovka obchodů, rozmístěných ve dvou patrech, každé v šířce domovního bloku. Oslní to tu každého.

Ji to neoslňovalo. Spíš ji to děsilo.

Když si to namířila do supermoderního obchodního domu Neiman Marcus na vzdálenějším konci náměstí, měla na sobě pod pláštěm jen spodní prádlo a boty jí otlačovaly bosé nohy. V ruce svírala plastikovou tašku na špinavé prádlo, kterou si vzala v hotelovém pokoji a do níž naskládala úhledné balíčky stodolarovek. Peníze přikryla další plastikovou taškou, která skrývala její zakrvácené šaty.

„Mohu vám v něčem poradit?“

Rozhlédla se a zjistila, že se jí nějak podařilo dostat do oddělení dámské konfekce. Všimla si, že se k ní naklání drobná prodavačka s ptačím obličejem, a přikývla. Jestli teď něco opravdu potřebuje, pak je to poradit. „Chtěla bych pár věcí,“ řekla a nutila hlas ke klidu. „Nemám vůbec co na sebe.“

Prodavačka se ještě víc předklonila a spustila ruce k bokům. „Máte na mysli úplnou výbavu?“ zeptala se a jen stěží potlačovala vzrušení.

„Ne, jen něco na dnešek.“

Z ženiny vyzáblé tváře se vytratila naděje na velký nákup. „Chcete se podívat na šaty, nebo vás zajímá spíš něco sportovnějšího?“ Říkala to opatrně, jako by si nebyla jistá, jestli není obětí žertu.

„Něco sportovnějšího,“ ozvala se nečekaná odpověď. „Třeba kalhoty a nějaký svetřík.“

„Tudy, prosím.“ Žena ji vedla do rohu prodejny, kde měli výběr hezkého letního oblečení. „Jakou velikost?“

Zadržela dech a snažila se rozpomenout na značku na svých modrých šatech. „Velikost osm.“

„Opravdu?“ Žena se jí pátravě zadívala na plášť, jako by viděla i skrz něj. „Já bych hádala šest.“

„Můžete mít pravdu. V posledních dnech jsem, myslím, trochu zhubla.“

„To buďte ráda. Vím, jak je to těžké. V životě jsem sice nevážila víc než padesát kilo, ale moje dcera, ta je chudinka po otci a v jednom kuse musí držet dietu. To máte tedy štěstí.“

Cítila se hloupě hrdá sama na sebe.

„Takže si chcete udělat radost,“ pokračovala prodavačka. „Zasloužíte si to, má drahá, ačkoliv být na vašem místě, už bych dál nehubla. Myslím, že v určitém věku ženy vypadají lépe, když mají nějaké to kilo navíc.“ Natáhla se a sundala ramínko se světle hnědými bavlněnými kalhotami a k tomu přidala béžový svetřík s krátkými rukávy, ozdobený na jedné straně hnědými květy. „Líbilo by se vám tohle?“

Líbilo se jí to?

„Nezkusíte si to, alespoň kvůli velikosti? Pak budeme líp vědět, co hledáme.“

Přikývla, vzala z rukou prodavačky oblečení a šla za ní ke kabinkám.

„Kdybyste mě potřebovala, budu hned vedle.“

Vešla do kabinky a dříve než si svlékla plášť, pečlivě zatáhla závěs. Pak vklouzla do těch hnědých kalhot velikosti šest a přes hlavu si natáhla béžový svetřík s krátkými rukávy a v univerzální velikosti, s hnědými květy po jedné straně. Zip na kalhotách dopnula bez problémů; svetr jí příjemně splýval z ramenou. O krok ustoupila a prohlížela se v zrcadle. Vůbec to nevypadalo špatně. Prodavačka měla správný odhad.

„Tak jak vám to padne?“ ozvalo se z druhé strany závěsu.

„Padne to docela dobře,“ odpověděla, odhrnula závěs a objevila se v novém oblečení. „Vezmu si to. Můžete mi z toho sundat cenovky?“

„Chcete říci, že si to už necháte na sobě?“

Přikývla. „Jestli to nejde...“

Žena pokrčila rameny. „Není to běžné, ale myslím, že to jde. Jak budete platit?“

„V hotovosti.“

„Myslela jsem si to.“ Žena ji zavedla k příslušnému pultu a vyndala potřebný blok účtenek. „Už ani nepamatuju, kdy naposledy někdo platil v hotovosti, doufám, že to ještě budu umět.“ Ustaraně se rozhlédla. „Ale má drahá, musela jste si někde v kabince zapomenout kabelku.“

„Neměla jsem žádnou kabelku.“

Ženě to vyrazilo dech.

„Peníze mám.“ Významně poklepala na svou plastikovou tašku. „Akorát nemám kabelku. Potřebuju novou.“

Prodavačka násilím odvracela pohled od té tašky na špinavé prádlo. „Zdá se, že byste potřebovala víc věcí.“

„To máte pravdu.“

„Pak jste na správném místě. Oddělení kabelek máme v prvním patře hned vedle kosmetiky. Dělá to dvě stě třicet sedm dolarů, osmadvacet centů.“

Pomalu sáhla do plastikové tašky a vytáhla tři stodolarové bankovky. Prodavačka na ni civěla a teprve po chvíli sklopila oči, chvatně jí vrátila nazpět a sledovala, jak peníze háže do tašky. Bez dalších poznámek pak odstřihla cenovky z koupeného oblečení. Zřejmě se rozhodla, že ať už se tu děje cokoliv, raději o tom nechce nic vědět.

„Nezapomeňte, kabelky jsou v prvním paře, hned vedle oddělení kosmetiky,“ zavolala za ní ještě žena.

Další hodinu strávila nakupováním. V rychlém sledu se zbavila lodiček od Charlese Jourdana a vyměnila je za pár plátěných střevíců bez špičky, koupila si novou podprsenku a kalhotky v nejsvětlejším odstínu růžového hedvábí, módní kabelku z kůže v barvě kosti, peněženku na zip a sluneční brýle s želvovinovými obroučkami. Značně ji přitom zdržovala okolnost, že platila hotovými penězi, neboť tuhle praxi nejen už dávno opustila většina zákazníků, ale téměř na ni zapomněli i prodavači. Pak se přesunula do oddělení kosmetiky, kde ji horlivá mladá prodavačka zlákala, aby si vybrala make-up v broskvovém odstínu a odpovídající rtěnku, stejně jako jí doporučila šedohnědou řasenku, bez níž se žádná žena neobejde.

Snesla si všechny ty věci do umývárny, tam se zamkla v kabince a svlékla si nové kalhoty i svetr. Pak své spodní prádlo nahradila růžovými krajkovými zázraky, které si právě koupila. Když se opět oblékla do nových hnědých kalhot a béžového svetru, přendala několik set dolarů z plastikové tašky do své nové kožené peněženky, kterou spolu se slunečními brýlemi uložila do kabelky. Špinavé prádlo sbalila do pláště, vyšla z kabinky a sebevědomě se usmála na starší dámu s modrým přelivem, která si před zrcadlem nasazovala umělý chrup. Pak celý ten ranec odhodila do koše na odpadky.

Postavila se před zrcadlo vedle staré paní, širokými, pravidelnými tahy si po tvářích rozetřela broskvový make-up a pak sledovala, jak jí řasenka okamžitě mění zcela průměrné řasy v cosi bujného a exotického. Totéž provedla růž v broskvovém odstínu s jejími rty a dodala jim svěžesti a výraznosti.

„To je roztomilý odstín,“ řekla žena s modrým přelivem vedle ní poté, co si definitivně usadila chrup. „Jak se to jmenuje?“

Podívala se na spodek rtěnky. „K nakousnutí,“ přečetla nahlas.

„To je tedy gól,“ řekla žena a byla ta tam.

„To je tedy gól,“ opakovala po ní, neměla však na mysli rtěnku, ale všechny ty nesnáze, ve kterých byla až po krk. „To je tedy gól!“

Udivovalo ji, jak dobře zná město. Přesně věděla, kolik bloků je to tam nebo tam, jestli je lepší jít pěšky, anebo jet autobusem, jestli se vyplatí vzít si taxi. Cítila se tu jako doma – a přece ani jednou nenarazila na známou tvář, ani jednou ji nikdo na ulici neoslovil, ani jednou se jí nestalo, že by jí něco, co spatřila, rozechvělo nervy a vyvolalo v ní důvěrnou vzpomínku. Připadala si anonymní a osamělá jako ztracené dítě, které čeká celé dny, až se o ně přihlásí nedbalí rodiče.

Míjela novinový stánek, a protože si to už ověřila, věděla, že ani v dnešních novinách o ní není žádná zmínka. Nejenže ji nikdo nepostrádal, ale vypadalo to, že nikdo ani neví, že se vůbec ztratila. „K nakousnutí,“ povzdechla si a zjistila, že stojí před rušným terminálem dálkových autobusů Greyhound.

Vešla dovnitř, prodírala se davem až na konec nádraží a hledala bezpečnostní schránky, kde by mohla schovat svou tašku na špinavé prádlo se zakrvácenými šaty a balíkem peněz. Když se však chystala vhodit do otvoru požadovanou minci, všimla si upozornění, že schránky se po čtyřiadvaceti hodinách vyklízejí, a pochopila, že musí najít nějaké jiné řešení.

„Promiňte,“ oslovila staršího muže s bílými chomáči mrožích knírů a v nažehlené modré uniformě. „Mohla bych si tu někde něco uložit déle než na čtyřiadvacet hodin?“

„Půjdete doprava,“ ukázal jí. „Až na konec té dlouhé haly.“

Řídila se jeho radou a po cestě držela tašku trochu od těla, skoro jako by v ní nesla zkrvavené lidské hnáty, a ne jenom své zakrvácené šaty. „Potřebuji si tohle uložit,“ řekla pak omrzele vyhlížející ženě za přepážkou.

Žena sotva zvedla oči od časopisu, který četla. „Dvacet dolarů záloha.“

Posunula přes pult dvacetidolarovou bankovku, žena neochotně sklapla časopis a vypsala jí stvrzenku, pak obešla přepážku a vložila jí do dlaně klíč.

„Jsou k tomu dva klíče,“ vysvětlovala jí monotónně jako z pásky a vedla ji ke stěně se schránkami. „Vy dostanete jeden. My si necháváme druhý. K otevření schránky potřebujete oba klíče, tak ho neztraťte. Až si své věci zase vyzvednete, vyúčtujeme vám přeplatek nebo nedoplatek.“

Přikývla, že ta pravidla pochopila, a rychle vložila plastikovou tašku do schránky, která se před ní otevřela. Všimla si přitom, že se jí třesou ruce. Zpozorovala to i ta žena? Udá ji okamžitě na policii, jakmile bude bezpečně z dohledu? Podezřelá žena s roztřesenýma rukama uložila podezřelý balíček do schránky 362. Postupujte opatrně. Pravděpodobně něco spáchala.

Nevadilo jí to. Už se rozhodla, že se přihlásí sama. K tomu rozhodnutí dospěla dnes ráno, když se jí konečně rozsvítilo, že její stav může být trvalejší, než si zprvu představovala. Nedokázala by prožít další den v tomhle předpeklí sebeklamu. Jestliže vlastními silami není schopná vypátrat, kdo je, musí dovolit, aby to za ni udělali druzí, a nesmí se ohlížet na to, co všechno mohlo zavinit její stav, jak si potřísnila šaty krví a kdo jí nacpal kapsy stodolarovými bankovkami. Ať už se přihodilo cokoliv, ať už se čímkoliv provinila, nemůže to být horší než tahle nejistota, kdy neví vůbec nic.

Rozhodla se však zároveň, že dříve než se vydá na milost úřadům, dříve než se dozví, jaký hrozný čin třeba spáchala, nebylo by špatné pozdržet důkazy. Policisty by pohled na všechny ty peníze a krev jen zmátl. A nikdo by jim to nemohl vyčítat. Nezmátlo to snad podobně i ji samotnou?

Ne, dříve než celou tu záležitost zkomplikuje tím, že policii předá důkazy své viny, musí především vědět, z jakého zločinu může být obviňována. Kdyby přišla na policejní stanici s taškou plnou peněz a předvedla tam ty šaty celé od krve, propadli by panice, stejně jako se to stalo jí. Bude lépe, když si tyhle informace nechá pro sebe, alespoň prozatím. Pěkně popořádku. A první věc v pořadí je zjistit, kdo k čertu je.

Počkala, až se žena vrátí za přepážku a opět se ponoří do svého časopisu, pak si vyzula jednu z nových bot, na nártu trochu odloupla podšívku a vložila pod ni klíček od schránky. Pak přilepila látku zpátky a zase rychle vklouzla do boty. Připadala si zvláštně, skoro provinile, jak se to stává, když člověk něco tají. Mnohem lépe by se cítila, kdyby si na to už konečně zvykla a připravila se i na další a další lži.

Do nejbližšího koše na odpadky zahodila stvrzenku a čile vykročila od terminálu. Uvažovala, jestli se nemá někde zastavit a dát si něco menšího, a znovu kroutila hlavou nad svou vytrvalou chutí k jídlu. Pak spatřila, jak na rohu Stuartovy a Berkeleyské stojí chlapecky vyhlížející policista, a hlad ji rázem přešel. „Promiňte,“ řekla na zkoušku a nerozhodně se k němu blížila. „Chtěla jsem vás jen požádat, jestli byste mi nemohl pomoci.“