PATITUL

Patricia Gibneyová

Ani slovo

Kalibr

Patricia Gibneyová

Ani slovo

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

TELL NOBODY

Copyright © Patricia Gibney, 2018. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Lenka Faltejsková, 2022

ISBN 978-80-242-8191-9

Mým přátelům, dávným i novým

Prolog

Zápach kouře z komínů řadových domků ji dusil. Pospíchala dál, snažila se počítat ubíhající vteřiny a minuty. Po čase ale ztratila přehled, a když jí do podbřišku vystřelila další bolestivá křeč, přestala počítat úplně. Padla na kolena, chytila se za břicho.

Pouliční lampy ji vedly opuštěnou zadní uličkou. Džíny měla promáčené a nebyla si jistá, jestli krví, nebo deštěm. Upřímně doufala v to druhé. Přišel další nával bolesti. Musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla.

Dešťové kapky ji bodaly do kůže jako projektily z pistole. Než se rozpršelo, cítila jen ostré záškuby v podbřišku. Teď lilo a neměla ani bundu. Tenké tričko brzy nasáklo vodou, stejně jako džíny a boty.

Zahnula doleva a zamířila k fotbalovému hřišti. Kolem vchodu do klubovny postával hlouček lidí, zřejmě tam probíhala nějaká oslava. Zamířila nazpátek, vtom přišel další nápor, až se zlomila v pase.

„Teď ještě ne, prosím!“ zvolala k olověné obloze.

Déšť ustal. Za pět minut se dostala k podchodu pod říčním kanálem. Do centra to nešlo, někdo by ji mohl poznat. Nechtěla, aby ji viděli v takovém stavu. Už tak přišla mockrát do řečí. Vyškrábala se po kluzkém svahu na břeh kanálu. Když se dostala na štěrkovou pěšinu, rozběhla se podél břehu zarostlého rákosím plným prázdných plechovek a špíny. Zdálo se jí, že za sebou někoho slyší, ale neměla sílu se otočit. Stejně tam nikdo není, říkala si. Tady může potkat leda krysy.

Další záchvat agonie. A najednou bylo všechno jinak.

Neděle

„Gól!“

Mikey Driscoll máchl vítězoslavně rukou, poté co míč přistál v síti. Okamžitě ho obklopili spoluhráči. Jo! Je z něj hrdina. Konečně. Zbývajících pět minut zápasu mladších žáků do dvanácti let se zubil od ucha k uchu.

Pak se ozvalo zapískání rozhodčího a následovalo sborové jásání a výskot. Na hřiště se nahrnuli diváci, vesměs rodiče a příbuzní chlapců z vítězného družstva. Někdo Mikeyho zvedl na ramena. Už si nepřipadal jako nejmenší z oddílu. Teď je z něj obr, jo!

V davu zahlédl kamaráda Tobyho, jak se na něj culí. Úsměv mu oplatil. Nesli ho ke klubovně, kde mělo proběhnout předávání poháru. Rozhlédl se po divácích, jestli neuvidí svou matku. Nepřišla. Samozřejmě. Nikdy na jeho zápasy nechodila, tak kde by se tu vzala? Jenže tohle bylo finále. Přece jen trochu doufal… Spolkl zklamání.

Když ho konečně postavili zpátky na zem, běžel za ostatními. Sice dal vítězný gól, ale kapitánem mužstva je Toby a pohár převezme on. Pospíšil si k němu. Kamarád byl dobře o hlavu vyšší, Mikey se musel trochu zaklonit, aby na něj viděl. Zaclonil si oči před sluncem.

„Parádní gól,“ pochválil ho Toby.

„Dík. Můžu teda dneska přespat u vás?“ Držel si palce. Matce už oznámil, že zůstane do rána u kamaráda. Řekni, že jo, žadonil v duchu.

Toby zaváhal. „Musím se zeptat mámy.“

„Jasně, v pohodě.“

„Proč chceš vlastně spát u nás?“

Ale než mohl Mikey odpovědět, natáhl se pro ně trenér Rory Butler.

„Tak jdem, kluci, bude se předávat pohár a medaile. A pak vás všechny zvu do McDonaldu!“

To oznámení vyvolalo jásot. Mikeyho spolkl zbytek týmu a rychle ho od Tobyho oddělil. Pořádně se při hře zpotil, navíc byl teplý večer. Neměl by se napřed zaběhnout domů osprchovat? Ne. Už matce ohlásil, že nepřijde, radši se neobjeví bez varování. Koneckonců budou zpocení všichni, nejen on.

Převzal od Roryho Butlera medaili, Toby přebral pohár a zvedl ho do výšky. Po oslavách se diváci rozešli. Někteří rodiče zůstali v autech a čekali, aby mohli malé sportovce převézt do McDonaldu. K tomu byl připravený i týmový minibus. Mikey následoval ostatní do zatuchlé šatny.

„Tohle byl nejlepší zápas sezony,“ prohlásil Rory a každého u dveří poplácal po zádech.

Mikey ho měl rád. Připadal mu asi tak starý jako jeho máma. Třicet a něco, říkávala, kdykoli se jí někdo zeptal.

„Jsem na vás pyšnej, kluci. A teď už dost řečí, je čas slavit. Posbírejte si věci a sejdeme se v McDonaldu. Nugetky a hranolky platím já!“

Všichni zavýskli, posbírali si tašky a ještě v dresech a s medailemi na zelených stužkách na krku nedočkavě vyrazili ven.

* * *

Toby se cítil mizerně. Jasně, vyhráli finále, jasně, teď tu všichni sedí pospolu a cpou se nugetkami a hranolky a jasně, mají toho nejlepšího trenéra v okrese, ale…

Mikey na něj přes stůl upíral velké smutné hnědé oči. Ach jo, pomyslel si Toby. Asi by ho prostě měl vzít s sebou, když o to tak stojí. Koneckonců už u nich přespal mockrát. Jenže dneska ho tam Toby nechtěl. Jeho starší bratr Max byl doma, a to se nikdy neobešlo bez nepříjemností. Ani od nich na zápas nikdo nepřišel, ale co. Bez nich je mu stejně líp.

Odhrnul si z očí světlé vlasy. Nechal si udělat speciální účes – kolem dokola vyholené a nahoře mop, jak tomu říkala jeho máma. Mikey se s ním snažil udržet krok a dal si odbarvit konečky vlasů na blond. Vypadalo to příšerně, což mu ovšem Toby nikdy neřekl.

Nacpal si do pusy kousek kuřete a usilovně žvýkal. Mikeyho znal odmalička, chodili spolu do třídy už ve školce. Od té doby uplynula spousta let a věci se změnily. Jestlipak bude Mikey jeho nejlepší kamarád i na druhém stupni? Upřímně v to doufal. Smutně pozoroval, jak spolužák posbíral obaly od jídla, pyšně zahoupal medailí a šel odpadky vyhodit.

Všichni kolem se smáli a povídali si, ale Toby slyšel jen ticho, které viselo mezi nimi dvěma. Mikey ho nepřestával pozorovat, i když si právě povídal s Paulem Duffym, týmovým fyzioterapeutem. Tedy ne že by fyzioterapii vystudoval, ale byl doktor. Přišel s ním i jeho syn Barry. Věčně chodil s otcem a každému rozkazoval, jako by je měl na povel. Přitom mu je teprve patnáct, pomyslel si Toby, mně dělat šéfa rozhodně nebude! Paulova žena Julia zase občas prala dresy. Oslavoval s nimi i Ujetej Wes, řidič autobusu, který je vozil na zápasy. Taky Bertie Harris, co se považoval za trenéra, přitom dělal vlastně jen správce. No a samozřejmě Rory Butler, ten skutečný trenér. Toby ho měl rád. Usmál se na něj.

Už se na to vykašli, pomyslel si. Mikey u nás může přespat, ať si Max trhne. Ať si trhne celá rodina. Zvedl prázdnou krabičku od nugetek a zbytek hranolek a zamířil ke koši. Vtom mu někdo položil ruku na rameno. Otočil se.

„Dneska jsi hrál výborně, Toby.“

Ucukl a rozpačitě se na správce klubu usmál. „Díky. Byl to dobrej zápas. Bavilo mě to.“

„Pořádně jsi zaválel.“

„Ten vítěznej gól dal Mikey.“

„Jo, to byla paráda. Mladýmu Driscollovi se zas tak často nedaří, ale dneska zabodoval. Hlavně nezapomeň na oslavu příští sobotu.“

„Nezapomenu.“

Toby si vzal tašku a rozhlédl se po kamarádovi. V restauraci bylo plno a hlučno. On sám byl dost vysoký, takže měl slušný přehled, přesto Mikeyho nezahlédl.

„Kruci,“ vzdychl. Zrovna když se rozhodl, že ho vezme s sebou. Co se dá dělat, Mikeyho minus.

* * *

Mikey si pamatoval, že jeho matka chtěla jít na bingo. Stejně ho doma nečeká. Naštěstí měl klíč. Toby se dneska choval jako pitomec.

Posunul si tašku na rameni. Jednu ruku nechával položenou na medaili a cestou mluvil sám pro sebe. Takže nejdřív si dá sprchu, pak aktualizuje FIFA na PlayStationu, a než se aktualizace stáhnou, mrkne se na Netflix. Jeden z kluků mluvil o seriálu Stranger Things. Vypadal dobře. Matka by mu na něco takového nedovolila koukat, ale koneckonců nebude doma, ne? Jo! Máchl vítězně pěstí a zrychlil do běhu. Když teď vymyslel, jak stráví zbytek večera, cítil se o dost líp.

Na křižovatce přešel ulici a zamířil k podchodu, chtěl to domů vzít zkratkou. Ten tunel pod říčním kanálem nesnášel. Fuj. Pokaždé měl pocit, že se stěny co chvíli protrhnou a on se utopí v kalné vodě.

Nakopl prázdnou plechovku od piva. Rachocení se neslo ozvěnou. Za sebou uslyšel nějaké auto. Šel dál, ale vozidlo s ním srovnalo tempo. Otočil se a podíval se bočním oknem dovnitř. Když zjistil, kdo ho řídí, usmál se.

„Ahoj.“

„Naskoč, svezu tě domů.“

„To je dobrý, mám to jenom kousek.“

„Určitě jsi utahanej. Stejně jedu tím směrem.“

„Tak jo.“

Obešel auto a nasedl dopředu na místo spolujezdce. Připoutal se. Vzápětí se ozvalo zacvaknutí bezpečnostních zámků.

„Panebože, ty ale smrdíš, Mikey.“

„No jo,“ zasmál se nervózně.

„Něco s tím uděláme.“

„Jak to myslíte? Už jsem skoro doma, dám si sprchu,“ řekl, ačkoli věděl, že bude muset počkat tak půl hodiny, než se voda v bojleru ohřeje.

Na semaforech zahnuli doleva a pokračovali k Dublinskému mostu.

Mikey se zaskočeně podíval z okna. „Hele, k nám se jede tamhletudy. Musíme se vrátit.“

Nic se nestalo.

„Jedete špatným směrem.“ Chlapec začínal panikařit.

„Jen se neboj, Mikey, jedeme tím nejsprávnějším směrem. Vůbec se netrap a věř mi.“

Sklouzl níž, položil nohy na svou tašku. Po očku se podíval na člověka za volantem. Může mu důvěřovat? Spíš ne. Jenže stejně nemohl nic dělat.

DEN PRVNÍ

Pondělí

1. KAPITOLA

Letadlo z New Yorku dorazilo na dublinské letiště časně zrána. Bylo přesně 4.45 a Leo Belfield čekal ve frontě na pasovou kontrolu. Nebyl nervózní, neměl co skrývat, neměl nic k proclení. Koneckonců zastával funkci kapitána newyorské policie. Znal ovšem tajemství svého narození a tajemství své rodiny, která pocházela z této země, kam dosud nevkročil. A tahle tajemství byla dost ošklivá. Za posledního půl roku se dozvěděl leccos nového. Jeho matka Alexis utrpěla infarkt a on následně objevil informace o své rodině, jež se před ním snažila zamlčet. Přesto nevěděl všechno. Zatím.

Tak teď jsem tady, Alexis, pomyslel si. V zemi, kterou ses pokusila nechat za sebou. V zemi, o níž jsi mi nikdy nechtěla povědět. A hledám příbuzné, cos mi upřela.

Usmál se na úředníka a odpověděl na jeho rutinní otázky.

„Jste tu na dovolené?“

„Ano, na dovolené.“

„Budete cestovat?“

„Jsem ubytovaný v hotelu Joyce v Ragmullinu.“

„No ano, Ragmullin ve vnitrozemí. Pochází odtamtud spousta dobrých hudebníků.“

„To já nevím, jedu tam úplně poprvé.“

„Tak ať se vám tam líbí.“ Úředník mu orazítkoval vízum a vrátil pas. „Příjemný pobyt.“

„Nejsem si jistý, jak moc bude příjemný,“ utrousil Leo pro sebe a strčil modrý pas do kapsy. „Vážně nejsem.“

* * *

Detektiv inspektorka Lottie Parkerová odklepla popel z cigarety a sledovala, jak žhavé jiskřičky zhasínají na popraskaném betonu u jejích nohou.

„Škodí ti to.“

Ohlédla se na detektiva seržanta Marka Boyda. Stál vedle svého auta, opíral se o střechu a pokuřoval.

„Od tebe to sedí,“ utrousila a ohlédla se k ruině, která bývala ještě před pěti měsíci jejím domovem.

Ucítila ho za sebou.

„Hypnotizovat ty trosky pohledem ti nijak nepomůže,“ poznamenal.

„Můj život vyletěl komínem.“

„Pořád žiješ. Tvoje děti jsou v pořádku. Ber to jako znamení, že je čas jít dál.“

Vzdychla, zabořila ruce do kapes u džínů. „Já vím, jenom cihly a malta.“

„To je nějaká písnička, ne? Mám dojem, že o ní mluvila moje matka.“

„Jak to mám vědět?“ Zavrtěla hlavou. „A nepokoušej se mi ji přezpívat, prosím tě.“

„Neboj.“

„Co tu vlastně děláš? Určitě ses nepřišel utápět společně se mnou v zoufalství, ne?“ Dům jí vyhořel v únoru. Původně to měla za dílo žháře, ukázalo se však, že na vině byla elektřina. Přesto si zatím nebyla jistá, jestli požár neměl i jinou příčinu.

Zvedla oči a zjistila, že si ji Boyd prohlíží. Její vysoký a štíhlý přítel, kterému trochu odstávaly uši, černé, nakrátko ostříhané vlasy už měl notně prošedivělé a na bradě světlé strniště – což se stávalo jen zřídka.

„Shání tě McMahon, jako obvykle,“ oznámil jí.

„Kolik je hodin?“

„Těsně po deváté.“

„To mi nemůže dopřát aspoň pět minut pro sebe?“

„Chodíš sem každé ráno už několik měsíců, Lottie. Ten dům se nepromění ve fénixe a nezvedne se ze svého popela.“ Chtěla začít protestovat, ale umlčel ji posunkem ruky. „Tvůj domov, jak na něj vzpomínáš, už neexistuje. Jak jsem říkal, ber to jako znamení. Nech minulost za sebou a žij.“

Kousla se do rtu. Pomyslela na svého manžela Adama – zemřel před pěti lety. V tomhle domě spolu žili od svatby. V tomhle domě vychovali Katie, Chloe a Seana, své tři nádherné děti. A teď shořel na popel. Všechno je pryč. Má snad Boyd pravdu? Je to znamení? Na to si nedokázala odpovědět. Vlastně už si nedokázala odpovědět vůbec na nic.

„Nedáš si panáka?“ navrhla.

„Proboha, Lottie, je devět ráno! No tak, kde máš auto?“

„Šla jsem pěšky.“

„Od matky?“

„Bylo ideální počasí na procházku.“ Zvedla oči k inkoustově modré obloze a všimla si zlověstných mraků, které houstly, přestože zatím svítilo slunce. Boyda evidentně neoklamala. „Nepodařilo se mi nastartovat, tak jsem zavolala Kirbymu, aby mě sem hodil cestou do práce. Má dneska rozvernou náladu.“

„To víš, láska. Gilly O’Donoghueová má na něj uklidňující vliv. Mělas zavolat mně. Pojď, svezu tě na stanici.“ Otočil se k autu. „Tak jedeš, nebo ty trosky budeš pozorovat až do večera?“

Odkopla nedopalek, vytáhla krabičku a zeptala se: „Máš zapalovač?“

Povytáhl obočí.

„Neboj, nechci ty trosky znova zapálit. Potřebuju ještě jednu cigaretu. Tu předtím mi zapálil Kirby, já si nevzala zapalovač ani sirky.“ Do očí se jí draly slzy. Ježíši, pomyslela si, jsem větší troska než ten dům. Cihly a malta, nic víc. Jenže to zároveň bylo mnohem víc. V tom domě spočívaly všechny její vzpomínky. A teď jí nic nezůstalo.

„Nastup.“ Otevřel jí dveře.

Pokrčila rameny a poslechla ho. Neměla náladu na hádky. Pak se rozpomněla, proč ji jel hledat.

„Takže tě posílá McMahon? Co mi chce?“ Zastupující superintendant David McMahon ji držel na hodně krátkém vodítku. Papírování a zase papírování. Byla si jistá, že na tom ujíždí.

„Hádej.“ Boyd nastartoval, zacouval a rozjel se ulicí.

„Takže průšvih,“ tipla si.

„Nejspíš.“

2. KAPITOLA

Poté co Boyd zaparkoval, se Lottie ještě zdržela na policejním dvoře. „Jen běž napřed, potřebuju se trochu nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Radši si pohni, už si nechci vymýšlet další výmluvy.“ S tím zmizel uvnitř v budově.

Nechápala, proč se cítí tak na dně. Že by život ve stísněných podmínkách u její matky? Nastěhovali se tam všichni: dvacetiletá Katie se svým synkem Louisem, sedmnáctiletá Chloe i patnáctiletý Sean. Nebylo tam k hnutí. Ale Rose jim po tom požáru otevřela svou náruč a Lottie byla vděčná za střechu nad hlavou.

Přesto začínala být situace neudržitelná. Naštěstí se objevilo řešení, tak v čem je problém? Zhluboka se nadechla, zapudila touhu po další cigaretě a v duchu si přísahala, že přestane. V kapse džínů našla xanax. Spolkla ho s nadějí, že ji trochu uklidní.

Vešla dovnitř a nechala za sebou zabouchnout dveře. V recepci pokývla seržantce O’Donoghueové a chtěla zadat bezpečnostní kód pro otevření dveří do útrob budovy, ale než stačila číslo vymačkat, ozvalo se za ní zaječení.

Otočila se a ocitla se tváří v tvář dívce s vytřeštěnýma tmavýma očima, mokrými vlasy nalepenými na tvářích a zběsilým výrazem. Džíny měla roztrhané, rozepnutý zip a byla bosá. Tričko, kdysi bílé, vypadalo jako batikované krví.

Lottie mimoděk ucouvla a narazila zády do dveří. Otevřela ústa, avšak nic z nich nevyšlo.

Pak dívka promluvila.

„Asi jsem ho zabila,“ zašeptala.

Lottie se vzchopila a popošla k ní. „Co jste říkala?“

Dívka zvýšila hlas. Znělo to hrdelně a zvířecky. „Zabila jsem ho.“

A vzápětí se v bezvědomí svezla na zem.

* * *

Lékař ve službě trval na tom, že je potřeba převézt dívku do nemocnice. Sanitka dorazila během deseti minut a Lottie nastoupila dozadu s ní.

„Šok a podchlazení,“ konstatoval lékař. Dívala se do té bledé tváře s kyslíkovou maskou a nechápala, jak mohla tahle nešťastnice utrpět podchlazení v teplém červencovém počasí. Ale byly tu i naléhavější starosti.

Záchranář systematicky monitoroval pacientčin krevní tlak a další životní funkce.

„Hodně nízký srdeční tep,“ oznámil.

„Kdo jsi?“ zašeptala Lottie.

„Asi vám neodpoví,“ ozval se znovu záchranář. Podle jmenovky na zelené uniformě se jmenoval Steven.

„Nejsem pitomá,“ odsekla. Když viděla, jak sklopil oči, dodala: „Promiňte.“

„To nic. Co provedla?“

„Nemám tušení.“ Podívala se na igelitové důkazové sáčky, které dívce spěšně natáhla na ruce, aby zajistila důkazy zločinu, o němž zatím nic nevěděla. „Co jí je?“

„Nechci se opičit, ale nemám tušení.“ Steven zavrtěl hlavou. „Krevní tlak má nebezpečně nízký.“

„Udržte ji při životě, prosím vás.“

Přikývl.

Siréna i motor utichly. Pak se otevřely dveře. Lottie vyskočila ven, ustoupila stranou, aby Steven s řidičem mohli vytáhnout lůžko. Vysunuli mu kolečka, nemocniční vchod se otevřel a všichni pospíchali dovnitř.

„Udržte ji při životě,“ zopakovala, když zdravotník přesunul dívku z nosítek na pojízdnou postel v kóji na urgentním příjmu.

Jakmile se závěsy kolem lůžka zatáhly a Lottie osaměla, zavolala Boydovi.

* * *

V nemocničním obchodě si koupila colu bez cukru a chtěla si dát venku před vchodem rychlou cigaretu, vzápětí však zjistila, že se nikde v areálu nesmí kouřit. A stejně neměla zapalovač.

O chvíli později zaparkoval na místě vyhrazeném sanitkám Boyd. „Něco nového?“

„Dělají na tom.“

„Už víš, o koho jde?“

„Proboha, objevila se ve dveřích celá od krve. Řekla: ‚Asi jsem ho zabila.‘ A vzápětí omdlela.“

„Takže netušíš, co se stalo?“

Otočila se na něj. „Právě jsem ti pověděla všechno, co vím.“

„No tak, uklidni se.“

„Krucinál, Boyde.“ Otočila se na patě a vrátila se dovnitř. Někdy ji vyloženě popouzel, například dnes.

Vyhledala lékaře, jemuž dali dívku na starosti.

„Pane doktore,“ oslovila ho a ukázala mu služební průkaz, „co mi o tom můžete povědět?“

Měl unavené oči a povislé tváře, ačkoli mu hádala jen něco málo přes třicet.

„Ztratila spoustu krve. Možná jí budeme muset dát transfuzi. Sleduju její stav, brzy o tom rozhodneme.“

Zamračila se, žádného viditelného poranění si nevšimla. „Kde je zraněná?“

„Není vyloženě zraněná. Copak to nevíte?“

„Co nevím?“

„Porodila. Velmi nedávno. Placentu měla pořád v sobě, uvízla v děloze, což způsobilo to krvácení. Už jsme ji odstranili.“

Lottie ty informace strávila a vzápětí ji napadlo, kde je asi dívčino dítě. Jak a proč přišla na stanici a vysypala ze sebe to přiznání? Ucítila za sebou Boyda a doufala, že aspoň on se dokáže lékaře zeptat na něco rozumného, protože ji veškerá logika opustila.

„Jakou má naději na přežití?“ ozval se.

„Dostali jsme ji sem včas. Věřím, že to zvládne. Ale jestli ji chcete vyslechnout, dnes to asi nepůjde.“

„Kdyby vám něco prozradila, dejte nám vědět,“ požádala Lottie. „A kdybyste zjistili, kdo to je…“

„Ozveme se.“

Lékař se otočil a odkráčel úzkou chodbou obsazenou bezmocnými pacienty na pojízdných lůžkách. Vzápětí se dostavil strážník a Lottie mu nařídila, aby hlídal před pokojem, kam dívku uložili.

„Musíme se vrátit po jejích stopách,“ usoudila.

Boyd pokrčil rameny. „A jak to chceš přesně udělat?“

„Starými dobrými policejními postupy.“ Vyšla posuvnými dveřmi ven. „Potřebuju odvézt na stanici.“

3. KAPITOLA

Patnáctiletý Sean Parker byl poprvé od začátku školních prázdnin šťastný. Včera zašel na fotbalový zápas a poblahopřál Mikeymu k parádnímu gólu. Znal ho ještě z dob, kdy spolu chodili na hurling. Dokonce mu jednu dobu pomáhal zlepšovat techniku. Sám už teď moc nehrál.

Na zápase byl i Barry Duffy, jeho kamarád ze školy. Dnes ráno mu napsal, jestli s ním nechce jít na ryby. Spřátelili se teprve nedávno, když se Sean přestěhoval ke své babičce, která bydlela kousek od Barryho.

Sean se zadíval na vodu v říčním kanálu a na rákosí, které se občas zavlnilo. Z dálky slyšel rámusení automobilů. Zvon katedrály začal bít. Ve vzduchu visely páchnoucí výpary z kanálů. Tak jako každé léto. Asi to bude tím teplým počasím, pomyslel si. Ve stromech šelestil mírný vánek. Hladinu zčeřila lyska.

„Máš fakt pěknej prut,“ poznamenal Barry. „Kdes ho sehnal?“

Vyškrábali se spolu po břehu na pěšinu, která vedla podél vody. „Patřil mýmu tátovi.“

„Já myslel, že vám všechno shořelo.“

„Věci v kůlně ne.“ Sean si posunul popruh starého zeleného vojenského pytle po rameni. Otcův prut třímal oběma rukama. „Kde se utáboříme?“

„O kousek dál. Včera jsem tam chytil pstruha.“

„Kecáš,“ zasmál se Sean.

Přešli po Dublinském mostě a před nimi se otevřela cesta pro pěší. Pokračovali až k místu, kde se do kanálu vlévala napájecí řeka.

„Tady je to nejlepší,“ prohlásil Barry a hodil si batoh na zem.

Sean se nepřel. Barry mu podal plechovku cideru. Matka by ho nepochybně přerazila. Ale ta se to nedozví. Vzal si nápoj, otevřel ho a napil se. Pak se zadíval na slunce, které se plazilo po obloze.

Tohle bude senzační den.

4. KAPITOLA

Hope otevřela oči. Ležela na zádech a dívala se do stropu. Přímo nad sebou měla krvavý stříkanec ve tvaru písmene V. Podívala se na svou ruku. Ze zakrváceného zápěstí jí vedla hadička infuze do sáčku na stojanu.

Miminko je mrtvé. To věděla. Tělíčko, které jí rostlo v břiše celých devět měsíců, vrtělo se a kopalo, už není. Bolest polevila, přesto cítila stín svého dítěte, jako by se odmítalo pustit i po poslední bolestivé kontrakci. A  pak? Na víc si nevzpomínala.

„Ale, takže jste vzhůru.“ Sestřička v bílé haleně jí zvedla ruku, zahýbala sáčkem s nitrožilní výživou a utáhla jí manžetu tlakoměru kolem nadloktí.

Manžeta se začala nafukovat. Štípalo to, ale s bolestí, kterou zažívala před pár hodinami, se to nedalo srovnávat. Nebo už to bylo pár dnů? Netušila. Jak to?

„Jak dlouho… už tu jsem?“ Její hlas zněl chraplavě a cize.

„Sanitka vás přivezla asi před hodinou.“ Sestra něco zapsala do chorobopisu v nohách postele. „Jak se jmenujete?“

„Co? Proč to chcete vědět?“

„Jednak abych vás nemusela oslovovat ‚dívko z kóje číslo tři‘. A jednak to potřebujeme do chorobopisu.“

Hope napadlo uvést falešné jméno, ale stejně by to dříve či později prasklo.

„Hope Cotterová.“

„Adresa?“ Sestra jméno zapsala do chorobopisu.

„Munbally Grove padesát tři.“ Adresa z chudé čtvrti. Čekala nějakou reakci, ale žádná nepřišla. Tohle všechno si pamatuje, přitom si nevybaví, jak se tu ocitla.

„Pošlu sem pana doktora, aby si s vámi promluvil. Jinak zatím nemluvte a hlavně neusínejte, ano?“

„Říkala jste něco o sanitce? Ale jak… kdo… nechápu to.“

„Co jsem vám povídala o tom, že nemáte mluvit? Odpočiňte si. Pan doktor vám všechno poví.“ S tím ošetřovatelka zamířila ke dveřím, pak se ještě otočila. „A chce s vámi taky mluvit policie.“

„Co?“

Ale to už se dveře zavřely a Hope osaměla se zakalenou pamětí a strachem, který jí svíral hrudník. Proč s ní chce mluvit policie? Nechápala, co se děje.

Jistě věděla jen jedno.

Musí se odsud dostat.

A to co nejdřív.

5. KAPITOLA

„ Koho zabila?“ Zastupující superintendant David McMahon seděl za svým stolem a černé vlasy mu spadaly do čela. Díval se na Lottie, jako by se ji chystal rozčtvrtit.

Strčila ruce do kapes u džínů a opřela se o stěnu v jeho kanceláři.

„Možná trochu předjímáte.“

„Možná ne.“ Založil si ruce.

Jestli se začne točit na židli, zazpívám mu k tomu, pomyslela si. Naštěstí se ani nepohnul.

„Objeví se na stanici celá od krve a prohlásí, cituji: ‚Asi jsem ho zabila.‘ Z toho usuzuju, že někde bude nějaké tělo.“

„Podle doktora z urgentního příjmu porodila a placenta zůstala v těle, což způsobilo silné krvácení. Pravděpodobně byla všechna ta krev její.“

„Takže teď je z vás lékařka?“ zabručel. „Už jste dali tu krev na rozbor?“

„Pracuje se na tom.“

„Čili doopravdy nevíte, jestli ta krev, co měla na šatech, patřila jí nebo někomu jinému, že?“

„Zatím ne,“ připustila. Zaťala v kapsách pěsti. McMahon nepochybně věděl, že ji vytáčí. Jako obvykle. Ale musela uznat, že má pravdu.

„Tím pádem je třeba brát ji jako podezřelou z vraždy. Vaše priorita. Tak běžte a najděte to tělo.“

„Při vší úctě –“

„Už o tom nechci nic slyšet.“ Vstal, odhrnul si vlasy z očí a probodl ji pohledem. Uhladil si dvouřadou vestu a zapnul si sako. „Pusťte se do toho, Parkerová.“

„No to mě poser,“ utrousila neslyšně, odstrčila se od stěny a opustila kancelář.

McMahon ji pronásledoval od prvního dne. Zatím se mu ji nepodařilo sejmout, ale co není, může být. Trumfla ho při vyšetřování jednoho případu loni v říjnu, kdy ho sem poslali z protidrogového. Když pak její nadřízený, superintendant Myles Corrigan, musel ze zdravotních důvodů dočasně opustit službu, McMahonovi se podařilo vyfouknout jí místo zastupujícího velitele před nosem. Aby ji vytrestal ještě víc, neustále ji zavaloval administrativou, kterou nesnášela. Ta hromada papírů byla čím dál větší, stejně jako jeho prchlivost. Každé ráno si ji zavolal, aby mu hlásila, jak pokračuje. Aspoň že tentokrát má nějaký důvod.

Vrátila se do své kanceláře, která se nacházela uvnitř hlavního štábu vyšetřovatelů. Byla to maličká místnůstka, spíš kóje, ne nepodobná té v nemocnici, kde se momentálně nacházela její neznámá dívka. Jen místo plenty měla aspoň prosklené dveře. Kam se dítě té dívky podělo? Je mrtvé, nebo žije?

* * *

Vyšetřovatelé Larry Kirby a Maria Lynchová seděli každý za svým stolem. Když kolem nich prošla, ani nezvedli hlavu.

„Kde je Boyd?“ zeptala se, jakmile si všimla, že jeho židle zeje prázdnotou.

Odpovědí jí bylo dvojí pokrčení ramen.

„Co je to s vámi?“ Uvědomovala si, že je to řečnická otázka, přesto ji popíchlo, když nikdo neodpověděl.

„No jak chcete,“ zabručela a práskla dveřmi. Svezla se do svého kancelářského křesla a přála si zmizet někam na pouštní ostrov. Což nehrozilo. Ne s třemi dětmi a jedním vnoučkem.

Zapnula počítač, přimhouřila oči a pokusila se rozpomenout na heslo. Pak otočila klávesnici, na jejíž spodní straně ho měla napsané.

Vtom jí začal vibrovat telefon, na displeji se objevilo matka. Hovor odmítla. To ji ta ženská nemůže nechat na pokoji aspoň v práci? Jako by nestačilo, že musí žít v jejím domě a trávit s ní večery. Nicméně se už pustila do zařizování nově pronajatého domku. Momentálně tam maloval Ben, manžel Marie Lynchové. Nemohla se dočkat, až se s dětmi přestěhuje. Snad už zkraje příštího týdne. Uvědomovala si, že i její děti potřebují nějaké soukromí. A to co nejdřív. Jinak Katie asi zavraždí svou mladší sestru. A Sean? Aspoň že s ním žádné potíže nejsou –

Vtom začala zvonit pevná linka. To je Rose až tak umanutá? Ukázalo se však, že tentokrát volá zdravotní sestra z nemocnice. A má pro ni informace.

Lottie si zapsala jméno a adresu zakrvácené dívky a zavěsila. Než se stačila zvednout od stolu, začal jí telefon opět vibrovat.

„Mami, prosím tě, mám práci,“ vyštěkla, aniž se podívala, kdo volá.

„Lottie? Jste v pořádku?“ ozval se otec Joe.

„Promiňte, myslela jsem, že volá… No, to je jedno.“ Vyvedená z míry se zase posadila. „Stalo se něco?“

„Mohla byste se za mnou na chvilku stavit? Potřebuju s vámi mluvit.“

Měla by ověřit dívčinu adresu a pak se vrátit do nemocnice a vyslechnout ji.

„Samozřejmě. Kde vás najdu?“

„Budu někde u brány.“

Právě když dotelefonovala, objevil se ve dveřích Boyd.

„Hledalas mě?“

„Máš chuť se projít?“

6. KAPITOLA

Oddělení urgentního příjmu bylo úplně plné. Doktoři a sestry se tvářili uštvaně, zřízenci kmitali sem a tam. Své svršky našla Hope v modrém igelitovém pytli na kovovém držáku pod postelí. Servala si infuzi a nemocniční košili, natáhla si zakrvácené džíny s pružným pasem, ještě pořád mokré. Všechno ji při tom bolelo, ale zvládla to. Tričko vypadalo příšerně, přesto si ho natáhla přes hlavu. Mezi nohama měla nacpané vložky a špatně se jí s nimi chodilo. Sestra jí pověděla, že ji sem přivezli z policejní stanice. Kde se tam vzala? Provedla něco strašného? V každém případě cítila s nepříjemnou jistotou, že musí rychle pryč.

Mikinu nikde nenašla a netušila, jestli ji vůbec měla. A neobjevila ani boty. Kam se kruci poděly? Bude muset bosky.

Opatrně odtáhla závěs a vykoukla za zřízencem, který právě tlačil pacienta na vozíku ke dveřím s nápisem rentgen. Nalevo zahlédla nouzový východ s velkým červeným nápisem NEOTVÍRAT.

Vzala za bezpečnostní madlo. Neozval se žádný poplach. Proklouzla dovnitř a dveře se za ní zabouchly.

Podlaha se pod jejíma bosýma nohama zdála tvrdá, ale nedalo se nic dělat. Objala si ramena a schovala tak zakrvácené tričko. Zadním východem se dostala ven, na hlavní ulici. Věděla, že někde poblíž vede říční kanál. Stačí ho najít, pak se dokáže vrátit domů celkem snadno a nepozorovaně.

Po schůdcích přelezla zídku, jež vedla podél pěšiny kolem kanálu. Dostala křeč do podbřišku, provázenou řezavou bolestí, přesto se nezastavila.

Od chvíle, kdy jí dítě vyklouzlo z lůna, si nevybavovala vůbec nic.

A pak ji napadlo něco děsivého: kde to dítě vůbec je?

* * *

Slunce se ukrylo za mrakem a hladina potemněla.

„Zas taková zábava to není,“ prohlásil Sean.

Barry hodil prázdnou plechovku od cideru do vody a zvedl prut. V rákosí proběhla krysa. „Nekňourej. Jestli chceš, klidně táhni domů.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Sean si nebyl jistý, jak to vlastně myslel, ale rozhodně nechtěl kamaráda popudit. Bylo fajn trávit čas taky s někým jiným než s Niallem. Barry byl oblíbený a úplně jiný. Napil se a taky hodil poloprázdnou plechovku do řeky.

„Tak schválně, jestli jsou tu další krysy,“ prohlásil rádoby statečně. Ale vzápětí ho smích přešel.

„Co se ksichtíš?“ chtěl vědět Barry.

„Vidíš to?“

„O čem mluvíš?“

„Tu… tu věc tamhle… co je to?“

„Nic nevidím. A krysy nemám rád.“ Jeho společník začal sklízet rybářské náčiní. „Půjdem o kus dál.“

„Tak jo,“ souhlasil Sean, ačkoli tu zas tak dlouho nepobyli.

Mraky se rozestoupily, zvedl se vítr. Rákosí se zavlnilo. A Sean vytřeštil oči a otevřel ústa. Upustil pytel, popadl svůj prut, předklonil se a zašmátral jím v porostu.

„Co to…? Proboha, Barry, koukni! Ne tam. Tamhle, ty vole! Co je to?“

Kamarád popošel k němu.

„Vypadá to jako… člověk?“

„Musím si to líp prohlídnout.“ Znovu zamanévroval prutem. „No do hajzlu, Barry, musíme zavolat policajty.“

„Proč?“

„Protože to je… někdo mrtvej,“ vykoktal. „A vypadá to jako něco dost malýho.“

„Není to třeba pes?“

„Není, ty pako. Nemá to srst.“ Sean už držel telefon.

„Stejně na policajty neznáš číslo.“

„Moje máma je vyšetřovatelka.“ Zkusil jí zavolat, ale nebrala to. „Zavolám na tísňovou linku.“

„Co uděláme s tím pitím?“

„No nás asi prohledávat nebudou.“

Když se ozvala dispečerka, Sean jí nadiktoval potřebné údaje. Dál probíral rákosí koncem násady. A najednou se od kraje břehu odlepila krysa a on prut málem upustil, protože právě píchl do tévěci. Naštěstí ho stačil zachytit.

Barry se otočil a chtěl vzít nohy na ramena.

„Hej!“ křikl za ním Sean. „Co je? Vrať se!“

„ Je to tělo,“ zaječel kamarád. „Ale… ale je to…“

Na mostě se ozvaly sirény.

„Už je pozdě. Nikam nechoď, říkal jsem jim, že jsme tu dva.“

Když si všiml, jak je Barry zelený, otočil se a znovu se podíval do vody.

„No kurva, kurva,“ vyjekl kamarád a začal zvracet.

7. KAPITOLA

Studeně foukalo, ačkoli červencové slunce hřálo, a Lottie litovala, že si zapomněla bundu. Vzala si od Boyda zapálenou cigaretu a potáhla.

„Je načase, aby sis konečně koupila vlastní,“ utrousil.

„Proč bych to dělala, když jsi tak štědrý?“

„Kam jdeme?“

Stáli venku na spodním schodu před policejní budovou. Lottie se zadívala ke katedrále a pomyslela na otce Joea. Chtěla ho mít na své straně. Nezaškodí mít nějakého důvěrníka, když se teď Boyd chová pečlivě neosobně. Vlastně se mu nedivila. Udržovala si od něj odstup příliš dlouho. Když jí nabídl vztah, vyplašila se. Její chyba. Jenže její život byl momentálně tak komplikovaný, že by ho nedokázala sdílet s nikým kromě svých dětí a vnuka. A k tomu všechny ty věci kolem Rose – další problém. Spletitá a ošklivá rodinná historie, jíž se momentálně vůbec nechtěla zabývat.

Otce Joea zahlédla hned za branou. Vnímala, jak Boyd vedle ní strnul. Zahodila cigaretu a přešla ulici, aby se s knězem pozdravila.

„Dobrý den, chtěl jste mi něco povědět?“

„Možná o nic nejde, přesto bych s vámi rád něco probral. V soukromí.“

Otočila se k Boydovi. Zatraceně, teď se na ni bude takhle kabonit celý den.

„Dáš nám minutku?“

„Tak nejdřív chceš, abych šel s tebou, a pak… Jasně, doopravdy ses neptala.“ Odfoukl si, zašlápl cigaretu, vrátil se přes ulici a zmizel v policejní budově.

„Omlouvám se,“ pronesl otec Joe.

„Nic si z toho nedělejte, on to překousne,“ ujistila ho. „Vypadáte ztrápeně.“

„Pojďme se trochu projít.“

Přemístili se do zahrady.

„Jak se vám bydlí u matky?“ zeptal se.

„Je to trochu stísněné,“ zasmála se.

„A jak dlouho tam ještě budete?“

„Snad už moc ne. Přese všechno jsem nakonec přijala nabídku pronájmu za minimální částku od samotného Toma Rickarda. Pamatujete si na něj, ne?“

„No jistě. Měl prsty v tom zmařeném projektu na výstavbu na pozemcích kláštera svaté Anděly.“

„A navíc je Louisův dědeček.“

Její dcera Katie zkraje loňského roku otěhotněla s Rickardovým synem Jasonem, jehož krátce poté zavraždili. Teď bylo Louisovi devět měsíců a Tom Rickard mezitím přesídlil do zámoří. Vracet se do Ragmullinu neměl v úmyslu, což Lottie vyhovovalo. Ale po únorovém požáru, který je připravil o střechu nad hlavou, jí Rickard nabídl, aby se nastěhovala do prázdného domku na předměstí, který mu patřil. Chtěla by být hrdá, ovšem nemohla si to dovolit.

„Měl bych se za vámi zastavit častěji,“ ozval se kněz. „Poptat se, jak se vám daří, zvlášť od toho požáru, jenže…“

„Nic si z toho nedělejte. Kdybych si potřebovala popovídat, vím, kde vás najdu.“

„To je dobře.“

Rozhostilo se mezi nimi příjemné ticho. Lottie potlačila nutkání zavěsit se do jeho rámě. Ne, nikdy se až tak nesblížili, přesto ji společnost toho mladšího muže těšila. I když to byl kněz.

„Budeme chodit kolem horké kaše, nebo mi povíte, proč se tváříte jako kakabus?“

Usmál se. Zahnuli doprava, blížili se k velkému černému kříži s Ježíšem.

„Slyšel jsem, že k vám na stanici dnes ráno přišla nějaká dívka.“

„A odkud jste to slyšel?“ V duchu proklela děravá ústa osazenstva policejní budovy.

„Na tom nesejde, ale možná jsem ji viděl. Předevčírem.“

„A kde? Jak byste mohl vědět, že to byla ona?“ Lottie se zarazila a podezíravě se na něj zadívala.

„Vyšel jsem z kostela a všiml si, že někdo sedí u grotty.“

„Ukažte mi to místo.“

Zavedl ji do částečně ohrazeného prostoru, kam už se léta nepodívala. Hromadu mechem pokrytých balvanů porůstaly stromy a keře. Na vršku se tyčila socha Panny Marie. U vstupu do svatyně stála úzká kamenná lavička.

„Seděla na ní a dívala se na tu sochu.“ Posadil se a pohladil sluncem vyhřátý kámen, vybídl ji, aby si přisedla.

Zůstala stát. „Mluvil jste s ní?“

„Přisedl jsem si k ní. Sama byla jako socha. Bledá jako alabastr, seděla tu bez hnutí a tiše šeptala. Ubohý poraněný anděl.“

„Modlila se?“

„To jsem si taky myslel, ale když se ke mně otočila, zjistil jsem, že pláče. Ruku měla položenou na břiše. Byla těhotná. Moc se v tom nevyznám, snad tak v osmém, devátém měsíci.“

Lottie se nakonec přece jen se posadila. Téměř se dotýkali koleny. „A co vám řekla?“

„Nevím, jestli vám to smím povědět.“

„Proboha, Joe, přece to nebyla zpověď, ne? Nesvazuje vás žádné nebeské pravidlo.“

„Máte pravdu, nemluvili jsme spolu ve zpovědnici, přesto obsah našeho rozhovoru považuju za důvěrný.“

Vyskočila. „Krucinál. Vy a ty vaše lidmi vymyšlené zákony, které prosazují neviditelní bohové!“

„Posaďte se, Lottie,“ vyzval ji tak klidně a konejšivě, že ho přese všechno poslechla. „Ta chuděrka byla zoufalá. Ruce měla rozdrápané do krve. Sice byl teplý večer, ale seděla tu v mikině a neovladatelně se třásla. Něco mi bránilo utěšit ji. Rozumíte tomu?“

„Ne, ani ne.“

„Nakonec začala mluvit…“

„Pokračujte,“ vyzvala ho opatrně.

„Řekla mi: ‚Váš Bůh mě nedokáže ochránit před zlem.‘ To mě strašně vyděsilo. Ta věta… Jako by ji vyslovila mnohem starší žena, unavená světem.“

„Ježíši, Joe, to je vážně divné. Co jste jí řekl vy?“

„Byl jsem jako opařený a nezmohl se na slovo. A ona se najednou rozesmála. Plakala a smála se zároveň. A pak vyskočila a utekla. Nebo se spíš odbelhala. Držela se při tom za břicho, jako by z ní to dítě mělo vypadnout.“

Zadívala se na sochu, z níž se místy odlupovala bílá barva, slunce jí kolem hlavy tvořilo svatozář. Z oblohy se sneslo bílé pírko a přistálo jí na koleni.

„Viděl jste, kam šla?“

Otočil se a ukázal za sebe, na cestu mezi stromy. „Tam dolů.“

Vstala, zaclonila si oči. „Vydal jste se za ní?“

„Ne, nechal jsem ji jít.“ Teď se zvedl i on. Vzal Lottie za loket a otočil ji tváří k sobě. „Podle mě to je ta dívka, kterou máte v nemocnici.“

„Jak to můžete vědět?“

„Ta vaše byla celá od krve, právě porodila. Určitě je to ona.“

„Zajímalo by mě, kde jste k té informaci přišel.“

„Jsem nemocniční kaplan. Dozvěděl jsem se o ní od jedné ze zdravotních sester.“

„Tak kde myslíte, že je to její dítě, ó, vševědoucí?“

„Ironie je zbytečná.“

„Omlouvám se.“ Viděla na něm, jak se ho to dotklo.

Vtom zaslechla, že ji někdo volá. Otočila se. Řítil se k nim Boyd.

„Co je?“

„Našli jsme tělo.“

„A kde?“

„U říčního kanálu. Dva kluci tam byli na rybách. Ježíši, Lottie…“

„Co je?“

Semkl ruce. „Je to mimino.“

„Ale ne. Do prdele!“

„A jeden z těch kluků, co ho našli… je tvůj syn.“

„Do prdele na druhou!“

8. KAPITOLA

Ti dva se drželi u sebe pod bedlivým dohledem vyšetřovatelky Lynchové. Jakmile se Lottie přesvědčila, že je Sean v pořádku, zatvrdila se a popošla ke břehu.

„Nic nevidím.“

Boyd jí podal rybářský prut. „Tumáš, zkus to s tímhle.“

Klekla si, nahnula se nad rákosí a rozhrnula ho dřevěnou násadou.

„Panebože!“ Ucukla, málem prut upustila.

Mezi prázdnými plechovkami, bahnem a rákosím zahlédla fialovošedou kůži, holý zadeček, malé ručičky. Novorozeně, pokryté mazem. Odložené. Opuštěné. Zavražděné?

„Dobrý bože,“ zašeptala. „Mají kluci podběrák? Sežeňte nějakou igelitovou plachtu.“

„Hej, Lynchová,“ křikl Boyd. „Zavolejte, ať sem vezmou plachtu.“

„Kirby už pro ni šel.“ Lynchová ukázala na podsaditého vyšetřovatele, který se řítil k nim s plachtou v podpaží. Podala Lottie podběrák.

Ta si natáhla gumové rukavice.

„Nechte to na Boydovi,“ doporučila jí vyšetřovatelka. „Radši uklidněte svého syna.“

Lottie se ohlédla na chlapce. „Hned jsem u nich. Nějak je zaměstnejte, nechci, aby tohle viděl.“

„Už to viděl. Nahlásil to on.“ Lynchová se vrátila k té dvojici.

Inspektorka naznačila synovi, aby zůstal stranou, a počkala, než Kirby rozloží tlustou plachtu po zemi.

„Kriminalistická jednotka je na cestě,“ zafuněl. „Nepočkáme na ně?“

Zavrtěla hlavou, klekla si na plachtu, uchopila dlouhou násadu rybářského podběráku, zhluboka se nadechla a napřáhla se k tělíčku. Nabrala ho a přitáhla na břeh.

„Lynchová, vezměte kluky na stanici,“ zavolala přes rameno. Ani její vyšetřovatelka v pokročilém stupni těhotenství by u toho neměla být. Stejně jako její syn, který stál jen o pár metrů dál. Nejradši by se k němu rozběhla a objala ho, ujistila ho, že takhle její práce většinou nevypadá.

„Dobře,“ zašeptala Lynchová.

Když zmizeli, zvedla Lottie s Boydovou pomocí tělíčko na plachtu.

Pak se posadila a upřela na kolegu oči.

„Chudáček maličký. Ach, Boyde, co se to tu stalo?“

Ten jen zavrtěl hlavou. Pro to, na co se dívali, neexistovala žádná uspokojivá odpověď.

* * *

V žhnoucím slunci se jí dělalo zle, přesto šla dál. Do bosých chodidel se jí zarývaly kamínky a špína. Vnímala jen bolest v břiše. Pocit prázdnoty. Ten, který se nedá ani pojmenovat. Její dítě je pryč. Ale v krvi jí kolovalo ještě něco jiného, co ji děsilo. Co si teď počne?

Obešla říční zákrutu a vtom před sebou zahlédla jakési srocení. V místech, kde se řeka vlévala do kanálu. Zastavila se. Co se to tam děje? Skrčila se mezi rákosím a vysokou trávou. Dva chlapci a… Ne! Policie! Ohlédla se. Neměla sílu vracet se zpátky a hledat cestu domů jinudy. Po levé straně měla vysoký břeh a za ním podmáčenou louku. Nebylo kudy uniknout. Uvízla tu a bude muset počkat, dokud se to tam nevyřeší a všichni nezmizí. Snad jenom přistihli ty kluky při pití alkoholu nebo kouření trávy.

Posadila se na kraj řeky a spustila nohy do studené vody, která jí chladila rozedřená chodidla. Vůbec nic neznamená. Není nikdo. A přece je na světě někdo, kdo ji potřebuje. Přesně proto setrvala na místě, než bude cesta volná.

Položila se do trávy a za chvíli usnula.

* * *

Jim McGlynn, vedoucí kriminalistické jednotky, dorazil celý uřícený, na čele se mu perlil pot a stékal v kapkách po nose. Než se vydal po cestě k vodě, navlékl se do ochranného obleku, s sebou táhl kufr s forenzní výbavou.

Nasadil si respirátor a klekl si k Lottie.

„Nebudu vůbec komentovat, že jste narušila místo činu.“

„Už bylo narušené těmi kluky, kteří to dítě našli.“

Podíval se blíž. „Novorozený chlapec. Pupeční šňůra byla přerušena nějakým ostrým předmětem, zřejmě nožem. Nebo nůžkami.“ Jeho ruce se zastavily nad bříškem nemluvněte.

„Jak zemřel?“ zašeptala.

„Nevidím žádná poranění.“

„Narodil se živý?“

„To nezjistíme, dokud patoložka neprovede posmrtné ohledání.“

„Je v té vodě už dlouho?“

„To se nedá poznat. A předejdu vašemu dalšímu dotazu – nevím ani, jak dlouho je mrtvý. Zatím.“

„A co vám říká instinkt?“ naléhala. Do zad jí nemilosrdně pražilo slunce, vlasy se jí lepily na zátylek. Tričko měla propocené a zplihlé.

McGlynn se zhluboka nadechl. „Můj instinkt s tímhle nesouvisí. Ale oba vidíme, že to dítě bylo ve vodě. Buď bylo mrtvé už předtím, než se do ní dostalo, nebo se utopilo. Na krku má nějaké pohmožděniny, ovšem ty mohly vzniknout při porodu.“

„Hrůza,“ vzdychla Lottie. „Chudáček malý.“ Zvedl se jí žaludek. Byla vděčná, že se ráno nenasnídala. „Jane by měla dorazit každou chvíli.“ Státní patoložka sídlila v Tullamoru, o čtyřicet kilometrů dál.

„Postavíme tu pracovní stan. Sice asi moc důkazů nenajdeme, ale vidím v tom rákosí spoustu utrhaných kytek. Možná s tím souvisejí. Možná ne.“

„Neměla bych zavolat potápěče?“ navrhla.

„Počkám na patoložku. Vy dělejte, co musíte.“

„Díky.“ Zvedla se a otočila se k Boydovi.

„Takže co si o tom myslíš?“ prohodila.

„Nějaká holka se asi nesrovnala s nechtěným těhotenstvím. Chystala se tu porodit. A dítě buď přišlo na svět mrtvé, nebo… ho zabila.“

Pomyslela na dívku, která dorazila ráno na stanici celá od krve. „Čím přeřízla tu pupeční šňůru? Nevidím tu nůž ani nic ostrého, ty jo? Musíme to tu prohledat.“ Rozpřáhla ruce a naznačila, že je potřeba oblast uzavřít. Pak pomyslela na Seana a zaplavila ji panika. „Lynchová kluky odvedla? Co tu vlastně dělali?“

„Chytali ryby,“ odpověděl jí a posbíral odhozené tašky a náčiní.

Lottie sledovala, jak je předává strážníkovi. „To je Adamův starý vojenský pytel.“

„Tak pojď,“ vyzval ji. „Potřebuješ kafe, vypadáš příšerně.“

„Snesla bych i něco ostřejšího.“

* * *

Státní patoložka Jane Doreová zhodnotila místo činu poměrně rychle. Jakmile prohlédla tělíčko, dala svolení, aby ho převezli do márnice. Neformálně označila úmrtí jako podezřelé.

Co se to s Ragmullinem stalo? divila se Lottie v duchu. Jako by město pomalu umíralo, uvězněné v bahně korupce, vražd a zneužívání. Začínala ho mít po krk. A říkala si, jestli by tu vůbec měly její děti vyrůstat.

Ve vyšetřovací místnosti v policejní budově byla na tabuli připevněná jediná fotografie – neznámého novorozeněte. Lottie k ní zalétla pohledem a pospíchala najít syna.

Lynchová vzala chlapce do jídelny. Lottie doběhla k Seanovi a přitiskla ho k sobě.

„Co se stalo? Co jsi tam u vody dělal? Kdo to tělo našel? Není ti nic?“

„Není, mami. Fakt. Byli jsme s Barrym chytat ryby.“

Podívala se na jeho kamaráda. „A kdo je Barry?“

„Barry Duffy,“ odpověděla vyšetřovatelka. „Čekáme na jeho rodiče.“