Obsah

Prolog

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA DVACET JEDNA

KAPITOLA DVACET DVA

KAPITOLA DVACET TŘI

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

KAPITOLA DVACET PĚT

KAPITOLA DVACET ŠEST

KAPITOLA DVACET SEDM

KAPITOLA DVACET OSM

KAPITOLA DVACET DEVĚT

KAPITOLA TŘICET

KAPITOLA TŘICET JEDNA

KAPITOLA TŘICET DVA

KAPITOLA TŘICET TŘI

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

KAPITOLA TŘICET PĚT

KAPITOLA TŘICET ŠEST

KAPITOLA TŘICET SEDM

KAPITOLA TŘiCET OSM

KAPITOLA TŘICET DEVĚT

KAPITOLA ČTYŘICET

KAPITOLA ČTYŘICET JEDNA

KAPITOLA ČTYŘICET DVA

KAPITOLA ČTYŘICET TŘI

KAPITOLA ČTYŘICET ČTYŘI

KAPITOLA ČTYŘICET PĚT

KAPITOLA ČTYŘICET ŠEST

KAPITOLA ČTYŘICET SEDM

KAPITOLA ČTYŘICET OSM

KAPITOLA ČTYŘICET DEVĚT

KAPITOLA PADESÁT

KAPITOLA PADESÁT JEDNA

KAPITOLA PADESÁT DVA

KAPITOLA PADESÁT TŘI

KAPITOLA PADESÁT PĚT

KAPITOLA PADESÁT ŠEST

KAPITOLA PADESÁT SEDM

KAPITOLA PADESÁT OSM

KAPITOLA PADESÁT DEVĚT

KAPITOLA ŠEDESÁT

KAPITOLA ŠEDESÁT JEDNA

KAPITOLA ŠEDESÁT DVA

KAPITOLA ŠEDEDESÁT TŘI

KAPITOLA ŠEDESÁT ČTYŘI

Poznámka autorky

Poděkování

Poznámka překladatelky:

V textu byla použita citace z překladu:

KEPNES, Caroline. Ty.

THE FALLING

Copyright © 2022 Anna Todd

Cover design by Hang Lee Designs

The moral rights have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Jaroslava Novotná, 2022

ISBN 978-80-242-8163-6

Milí čtenáři: doufám, že na stránkách této knihy naleznete útěchu, rozptýlení a úlevu od bolesti či osamělosti, kterou v sobě možná nosíte. Snad pro vás bude moje kniha povzbuzením a pozvedne vás na duchu. Nikdy nejste sami.

Prolog

Pokaždé, když někdo otevře staré skřípavé dveře, zafičí do kavárny studený vítr. Na září je nezvykle chladno a určitě je to nějaký trest seslaný vesmírem za to, že jsem přistoupila na tohle setkání, právě v tento den. Co jsem si vlastně myslela?

Sotva jsem měla chvilku, abych oteklá místa pod očima zamaskovala make-upem. Předtím jsem si v kuchyni na chvilku plácla na obličej dvě kostky ledu, led se rychle rozpouštěl a stékal po tvářích. Vzduch byl už tak vlhký a dům naplnila vůně chladivého deště státu Georgia. A co jsem měla na sobě? Jednoduchý podzimní ohoz, který mě stál hodinu života, když jsem se přehrabovala ve skříni a šuplících a absolvovala minipřehlídku před zrcadlem v ložnici, než jsem skončila zase u toho, co obvykle nosím při formálních příležitostech: černá s černou. Kalhoty s puky, které působily velice dospěle, o což mi šlo především, i když jsem si v nich připadala jako v teplákách. K tomu jsem vybrala tlustý černý rolák, na který mi pak ukápla zubní pasta, a když jsem ji zkusila odstranit vodou a papírovou utěrkou, zůstal tam šedý flek. Taková práce, a nakonec jsem vypadala hrozně. Fakt na prd.

Tak tu sedím, bolí mě hlava, ani nevím, jestli mám v kabelce ibuprofen. Myslela jsem, že nejlepší bude vybrat stolek co nejblíž dveřím, kdybych se rozhodla pro rychlý ústup. Nebo kdyby se rozhodl on. Kavárnička uprostřed Edgewoodu? Další skvělá volba – je to neutrální a ani trochu intimní. Byla jsem tu jen párkrát, ale je to má nejoblíbenější kavárna v Atlantě. Míst je omezený počet – jen asi deset stolků – takže hádám, že majitelé jsou radši, když se zákazníci rychle střídají. Mají tu pár prvků hodných Instagramu, jako třeba stěnu osázenou sukulenty a černobílé obklady za pultem, kde baristé připravují kávu, ale jinak je interiér dost strohý. Všude šeď a beton. Syčení kávovaru. Rachocení mixérů drtících kapustu a všelijaké ovoce, které je zrovna v módě.

Jsou tu jediné dveře: jednou cestou tam, jednou cestou ven. Kouknu se na mobil a utřu si dlaně do černých kalhot. Další flek. Sakra, musím se nějak sebrat.

Obejme mě? Podá mi ruku? Připravuje se na naše opětovné setkání stejně urputně jako já? Převaloval se celou noc v posteli jako já, když jsem přemýšlela, co řeknu a jak se předvedu? To bude trapas. Dospělá a sebejistá, tak bych chtěla, aby mě viděl. Lepší verze holky, kterou tak dobře znal.

Nedokážu si představit, že by mi podal ruku, že by se uchýlil k tak formálnímu gestu. Ne u mě. Ale možná je stejně nervózní jako já, možná má taky plnou hlavu vzpomínek a výčitek. Ještě tu ani není a mně buší srdce jako blázen. Už po čtvrté za dnešní den cítím, jak mi panika dělá paseku v hrudním koši a štve mě, že ty fyzické projevy nedokážu ovládat. Štve mě to tím víc, že až vejde dovnitř, bude absolutně klidný a vyrovnaný. Téměř pokerová tvář. Netuším, jakou náladu od něj dneska můžu čekat, bude se ovládat, nebo projeví více či méně emocí? Začne mluvit o té jediné věci, o které nechci, aby mluvil? Neviděla jsem ho od loňské zimy a vlastně ani nevím, kdo vlastně je. A věděla jsem to někdy vůbec?

Existují maličkosti, které jsem mohla přejít, ale pak tu byla jedna důležitá věc, se kterou se stále nemohu smířit. Dokonce i teď se ve mně při tom pomyšlení všechno sevře a nejradši bych na celé trápení s Atlantou zapomněla, kdyby to šlo. Mohla bych se jít odhlásit z hotelu, sbalit si příruční kufřík a jet dvě hodiny zpátky domů, na místo, kam on nemůže. Pamatuje si to? Podle toho, jak se na mě podívá, dokážu uhodnout, jestli na mě často myslí. Už pro mě není záhadou, teď už je jen vzpomínkou. Možná jsem znala jen nějakou jeho verzi – vnější podobu krásné masky muže, na kterého teď čekám. Musím si pořád připomínat, že tenhle výlet není kvůli němu, jde o něco podstatnějšího, daleko podstatnějšího než o nás dva. Věřím, že tohle Kaela asi zabolí. Samozřejmě to jako profesionální voják nedá najevo, ale já vím, že ho to musí zasáhnout. Netuším, jak často se Kael s naším kamarádem v posledním roce vídali, ale přijít o dalšího blízkého člověka prostě nemůže unést.

Myslím, že bych se mu měla po zbytek života vyhýbat, ale představa, že už ho nikdy neuvidím, je pro mě nesnesitelná. Daleko horší, než tu teď sedět a trápit se nervozitou a úzkostí. Přinejmenším si to dokážu přiznat. Teď si hřeju ruce o hrnek s kafem, čekám, až projde těmi vzrajícími dveřmi a přitom jsem přísahala jemu, sobě, každému, kdo mi naslouchal za těch posledních pár měsíců, že už nikdy…

Má ještě pět minut. Zdá se mi, že je to těch nejdelších pět minut v mém životě, ale jestli je alespoň trochu takovým člověkem, jak ho znám, nakráčí sem na vteřinu přesně a jeho tvář bude vážná, bez sebemenšího náznaku emocí.

Dveře se prudce rozletí a dovnitř vejde nějaká žena. Blond vlasy má smotané na temeni do jakéhosi vrabčího hnízda a ke zrudlé tváři tiskne mobil.

„Na to ti kašlu, Howie. Prostě to zařiď,“ oboří se na někoho a v doprovodu hromady nevybíravých slov strčí telefon do kapsy.

Ježíš, tohle na Atlantě děsně nesnáším. Takové jako ona tu potkávám furt, všichni jsou nasraní, všichni někam spěchají. Tolerance nula a ani náznak toho, že by si uvědomovali, že i jiní lidé mají spoustu práce. To město vždycky takové nebylo. No, nebo možná bylo. Já taková nebyla. Nebo byla? Ovšem věci a lidi se mění. Já se měním. On se možná mění. Znovu se rozhlédnu po kavárně a na okamžik se zadívám na dveře. Jestli brzy nepřijde, nakonec to dopadne tak, že celé tohle setkání odvolám. To město jsem milovala, hlavně centrum. Co se týče stravování, je tu spousta malých soukromých restaurací, s opravdovými kuchaři, kteří skutečně osobně vaří pokrmy, o kterých jsem v životě neslyšela, ale úžasně mi chutnají. V Atlantě je vždycky co dělat a všude mají otevřeno déle než v okolí Fort Benningu. Tedy až na jedinou výjimku ovšem – striptýzový klub, neboť ten musí být v blízkosti každičké vojenské základny. Tady v Atlantě nepotkává člověk na každém kroku maskáče. Muži ani ženy tu nechodí v uniformách, ve frontách před kinem, na benzínce, v jídelně Dunkin Donuts, nikde žádná uniforma. Lidé při hovoru užívají skutečná slova, ne samé zkratky. A člověk se zalíbením spočine pohledem na hlavách kolemjdoucích, kteří mají normální vlasy, a ne jenom tupé vojenské střihy.

Milovala jsem Atlantu, ale on to zkazil.

My jsme to zkazili.

My.

Tohle je to nejmenší možný přiznání viny za to, co se stalo.

*

„Na co tak koukáš?“

Pár slov, ale vlévají se do mě jako celý příval slov, otřesou všemi mými smysly. A zároveň vnímám ten klid, nečekaný pokoj, který se usadí hluboko ve mně, kdykoliv je nablízku. Zvednu oči, abych se ujistila, že je to on, i když to vím. Ovšem, stojí tu nade mnou a dívá se na mě oříškovýma očima, hledí do mé tváře, pátravě… možná vzpomíná? Ať se na mě tak nedívá. Kavárnička je zrovna teď plná lidí, ale ani to nevnímám. Na schůzku jsem se tak pečlivě připravovala a on najednou všechno rozhodí těmi čtyřmi slovy a totálně mě vyvede z míry.

„Jak to děláš?“ zeptám se ho. „Neviděla jsem tě přijít.“

Bojím se, že to zní jako výčitka, že je na mě poznat, jak jsem nervózní, a to je to poslední, co bych chtěla. Teď potřebuju být v klidu a dát mu jasně najevo, že nade mnou nemá žádnou moc, teď už ne. Ale stejně, říkám si – jak to, sakra, dělá? Tohle vždycky uměl moc dobře, být potichu a pohybovat se nepozorovaně. Další schopnost, kterou si osvojil v armádě, řekla bych.

Pokynu mu, aby se posadil. Sveze se na židli já si teprve teď uvědomím, že má vousy. Pečlivě zastřižený plnovous kopírující kontury lícních kostí až na bradu. Tak to je novinka. To je jasné: v armádě vždycky musel splňovat předpisy, jak má vypadat správný voják. Vlasy musejí být ostříhané nakrátko a pečlivě udržované. Knír je povolen, pouze je-li upravený a zastřižený a nezakrývá horní let. Jednou se mi svěřil, že by si chtěl nechat narůst knír, ale rozmluvila jsem mu to.

Sáhne po nápojovém lístku na stolku. Cappuccino. Macchiato. Latte. Flat white. Long black. Odkdy je pití kafe tak komplikovaná záležitost?

„Ty teď máš rád kafe?“ neskrývám svůj údiv.

Zavrtí hlavou: „Ne.“

„Ty máš teď ráda horký kafe?“ ptá se mě.

Sklopím oči k hrnku ve svých dlaních a zavrtím hlavou. „Ne.“

Štve mě, že si o mně pamatuje tyhle drobné detaily. Kdybych mu je tak mohla vymazat z paměti. I ze své.

Na jeho stoické tváři se objeví nepatrný úsměv a připomene mi jeden z milionu důvodů, proč jsem se do něj zamilovala. Ještě před chvilkou bylo snadné odvrátit oči. Teď už to nejde.

„Kafe ne,“ ujistí mě. „Čaj.“

Dneska na sobě nemá bundu, pochopitelně, a rukávy denimové košile má vyhrnuté nad lokty. Tetování na předloktí je díky tomu pěkně vidět a vím, že kdybych se teď dotkla jeho kůže, určitě bych se spálila. Ale to neudělám ani náhodou. Radši zvednu oči a zahledím se mu někam přes rameno. Hlavně nevidět to tetování. Nemyslet na to. Takhle to bude bezpečnější. Pro nás oba. Snažím se soustředit na hluk v kavárně, abych se dokázala smířit s jeho mlčením. Zapomněla jsem, jak jeho přítomnost dokáže být rozčilující.

Je to lež. Nezapomněla jsem. Chtěla jsem, ale nešlo to. Stejně jako když mu chci někdy odpustit, ale neodpustím.

Uslyším vrzání tenisek na betonové podlaze a ke stolku přistoupí obsluha. Má takový myší hlásek, a když mu řekne, že by „tutově“ měl zkusit nové mátové mocha, musím se v duchu smát, protože vím, že nesnáší cokoliv s mátou, ani zubní pastu. Myslím na to, jak mi zbytky skořice doma vždycky ucpaly dřez a kolikrát jsme se kvůli tomu porafali. Kdybych radši všechny ty malicherné hlouposti ignorovala. Kdybych si radši víc všímala toho, co se skutečně děje, všechno by mohlo být jinak.

Možná. Možná taky ne.

Nechci to vědět.

Další lež.

Kael říká obsluhující dívce, že by chtěl obyčejný černý čaj, a tentokrát se snažím nesmát. Je tak předvídatelný.

„Co je tu tak legrační?“ zeptá se, když servírka odejde.

„Nic.“ Změním téma: „Tak jak se máš?“

„Nech toho. Nechovej se, jako bychom si byli cizí.“

Stisknu rty, a než odpovím, uhnu pohledem. „Však jsme, ne?“

Vzdychne, chvílí bloudí pohledem po okolí a pak očima spočine zase na mně. „Mám jít pryč?“ zeptá se přímo.

„Nevím, máš?“

Trochu se na židli odstrčí od stolu a já se rozmýšlím. Doopravdy nechci, aby šel pryč, ale mám tolik důvodů, proč na něj být naštvaná, a teď se bojím, že když tu zůstane, obměkčí mě tím. A to nechci.

„Tak ne, nechoď. Zůstaň tady. Budu hodná,“ slibuju a vykouzlím lehký úsměv, který je asi tak stejně přesvědčivý jako můj vnitřní postoj.

Nevím, co si budeme při téhle kavárenské schůzce vykládat za blbosti, ale protože se uvidíme zítra, přišlo mi jako dobrý nápad odbýt si první trapné setkání bez diváků. Pohřeb není ideální příležitost. A stejně jsem dneska potřebovala být ve městě.

„Takže, Kaeli, jak se máš?“ pokouším se být hodná.

„Dobře. Za daných okolností.“ Lehce si odkašle.

„No jo,“ vzdychnu a snažím se moc nemyslet na zítřek. To mi vždycky šlo, tvářit se, jako by kolem nehořelo. No dobrá, v poslední době mi to moc nešlo, ale umění popírání bylo vždycky mou druhou přirozeností, setrvalý zvyk, který jsem si osvojila v době mezi rozvodem rodičů a maturitou. Někdy mám pocit, jako by moje rodina mizela. Pořád se nějak smrskáváme. Někdy mám pocit, jako bych sama mizela.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se a hlas má ještě tišší než předtím.

Zní to stejně jako za těch vlahých nocí, když jsme usínali u otevřeného okna – celý pokoj byl ráno orosený, naše těla vlhká a lepkavá. Milovala jsem ten pocit sálavého horka, když jsem se bříšky prstů lehounce dotýkala hladké hrany jeho čelisti. I jeho rty byly teplé, přímo horoucí. Vzduch jižní Georgie je odjakživa tak hutný, že by ho člověk mohl ochutnat, a v Kaelovi vždycky vyvolal takovou horkost. Další věc, kterou jsem jakože zapomněla.

Odkašle si a znovu se mě zeptá, jestli jsem v pohodě. Proberu se ze zamyšlení.

Vím, co si myslí. Pozná, že bloudím myšlenkami kdovíkde, a snaží se mě vrátit zpátky na zem. Čtu si to v jeho tváři úplně stejně jako ten neonový nápis But First, Coffee na zdi za jeho hlavou. Štve mě, že si můj mozek vybaví právě tyhle vzpomínky. Vůbec mi to neulehčuje situaci.

„Kare.“ Hlas má něžný, když se natáhne přes stolek a dotkne se mé ruky. Prudce ucuknu, jako by mě mohl spálit. Je zvláštní, jaké to kdysi mezi námi bylo. To souznění… je to tak jiné, než jak je tomu dnes. Byly časy, kdy stačilo, aby vyslovil mé jméno, a dala bych mu všechno, co by chtěl. Chvíli nad tím uvažuju. Jak bych mu dala všechno, co by jen chtěl.

Myslela jsem, že už jsem docela pokročila v uzdravování se z nás dvou, v procesu zapomenout na něj. Alespoň do té míry, že už nebudu myslet na to, jak zněl jeho hlas, když jsem ho musela brzo ráno budit na trénink, nebo jak křičel ze spánku. Začíná se mi z toho točit hlava, a jestli teď nevypnu, ty vzpomínky mě rozervou. Na téhle židli, v téhle malinké kavárně, přímo před jeho očima.

Nuceně přikývnu a zvednu hrnek s kafem, abych získala čas, než najdu slova. „Jo. Jsem v pohodě. To víš, pohřby, to je moje.“

„Jo, o tom mi vyprávěj.“

Nemám odvahu se mu podívat do očí. Nechci vidět jeho žal ani sdílet svůj vlastní, a tak se pokusím rozptýlit tíhu toho, co oba cítíme, černým humorem.

„Už mi došly prsty, kdybych chtěla spočítat všechny pohřby, které jsem za poslední dva roky absolvovala…“

„Stejně bys nemohla nic udělat. Neříkej, že bys mohla…,“ zaváhá a já zatím upřeně koukám na prasklinku na svém hrnku. Prstem přejedu přes odštípnuté místo.

„Karino. Podívej se na mě.“

Zavrtím hlavou. Ani náhodou nebudu skákat do králičí nory spolu s ním. Na to fakt nemám. „Jsem v pohodě. Vážně.“ Odmlčím se a teď se podívám, jak se tváří. „Nekoukej se na mě tak. Jsem v pořádku.“

„Ty jsi vždycky v pohodě.“ Prohrábne si vlasy a přejede si dlaní po tváři, vzdychne, rameny se opře o opěradlo plastové židličky.

Neskočí mi na to. Vycítí mou úzkost.

A nemýlí se. Za každou cenu se tvářit, že se nic neděje. To jsem celá já.

A můžu dělat něco jiného?

„Jak dlouho jsi ve městě?“ zeptá se a přisune se se židličkou ke stolku.

Mám mu lhát? Proč mu vlastně nechci lhát?

„Dva dny. Nebo míň. Zamluvila jsem si pokoj ve W.“

„No, hezký,“ usměje se.

„Je tam docela brajgl…“

Přikývne a poděkuje servírce, když před něj postaví čaj. Dívka na něm spočine pohledem a zastrčí si pramen vlasů za ucho se širokým, krásným úsměvem, při kterém se mi sevře žaludek. Nejradši bych zmizela.

Dál se mi dívá do očí.

„A vůbec to není tvůj styl,“ řekne.

„Hm?“ Už jsem zapomněla, o čem jsme to mluvili.

„Ten hotel.“ Napije se čaje a já zalapám po dechu.

Být mu nablízku pro mě stále znamená nebezpečí. Někdy jsou varovné signály a motýli v břiše jedno a to samé.

KAPITOLA JEDNA

O dva roky dříve

Moje práce, to byla výhra v loterii. Ne finančně, ale jinak ve všech směrech. Masážní studio začínalo provoz nejdřív v deset, takže jsem si mohla skoro každý den přispat. A další bonus – z domova jsem tam dorazila pěšky cobydup, protože to bylo na konci naší ulice! Tu ulici jsem milovala: obchod s matracemi, zmrzlinářství, nehtový salon a starosvětská cukrárna. Spořila jsem si peníze, a hle, ve dvaceti bydlím v domečku, který jsem si koupila přímo v téhle ulici. Můj vlastní dům. Ne tátův. Můj.

Cesta do práce trvala chvilku – sotva pět minut a byla tak krátká, že ani nemohla být zajímavá. Když jsem tudy šla, musela jsem uskakovat před auty, tak úzká to byla ulice. Sotva tak pro jednoho chodce a jedno auto současně. Ještě tak Prius nebo podobné vozítko by se sem vešlo v pohodě, naneštěstí zdejší lidi mají v oblibě velké káry, takže většinu cesty jsem strávila připlácnutá ke křoví lemujícímu ulici, než nějaké auto přejelo.

Někdy jsem si v hlavě vymýšlela historky o lidech v tom světě kolem mě, abych se nějak zabavila, než mi začne směna. V dnešním příběhu figuroval Bradley, vousatý majitel obchodu s matracemi na rohu. Bradley byl fajn chlap, o čemž svědčila uniforma fajn chlapa, kterou nikdy nesundal: kostkovaná košile a plátěné kalhoty. Jezdil v bílém pickupu značky Ford něco a pracoval ještě víc než já. Chodila jsem kolem něho každé ráno, protože před desátou, kdy jsem začínala, on už byl ve svém obchodě. Dokonce i když jsem měla dvojitou směnu nebo noční, vídávala jsem jeho bílé fáro zaparkované vzadu v ulici.

Bradley byl určitě single. Kdyby měl ženu nebo děti, musela bych je potkat aspoň jednou za ten rok, kdy jsem se přistěhovala do téhle části města, ale nikoho takového jsem neviděla. Jedno, jestli byl den, noc, víkend – Bradley byl vždycky sám. Bydlel v domě hned vedle toho mého a nikdy jsem neviděla, že by měl společnost. Vždycky měl všude zhasnuto, jen v obýváku mu svítila lampička.

Na obloze zářilo slunce, ale ani ptáček nezapípal. Nerachotil žádný popelářský vůz. Ani jediný člověk nenastartoval auto. Bylo strašidelné ticho. Možná právě proto se toho rána zdála Bradleyho přítomnost ještě zlověstnější. Podívala jsem se na něj novýma očima a v duchu uvažovala, proč považuje za dobrý nápad česat si ty světlounce blond vlasy na pěšinku uprostřed a vystavovat tak na odiv strupatou pokožku hlavy. Ovšem víc mě zajímalo, kam jede s tím srolovaným kobercem naloženým na korbě pickupu. Možná moc koukám na Myšlenky zločince, ale to je přeci známá věc, že když se chcete zbavit těla, zabalíte ho do starého koberce a pohodíte někde za městem, ne? Zatímco má představivost jela na plné obrátky a z Bradleyho udělala sériového vraha, přátelsky na mě zamával a obdařil mě úsměvem, opravdovým a nefalšovaným. Nebo možná uměl dokonale okouzlit lidi a ve skutečnosti hodlal…

Div jsem se nepočůrala, když na mě zavolal.

„Haló, Karino! V celé ulici neteče voda!“

Rty se mu zkrabatily do smutného úšklebku a rozhodil ruce na důkaz, jak moc ho to štve. Zastavila jsem a dlaní si zastínila oči před sluncem. Bylo ostré a pěkně pálilo, i když po ránu byla trochu kosa. Georgia uměla být zatraceně horká. Myslela jsem, že si na to po třech letech zvyknu, ale kdeže. Zatoužila jsem po chladných texaských nocích. „Snažím se dovolat do vodárny, ale zatím nic.“ Pokrčil rameny a na důkaz svých slov zvedl do výše mobil.

„Ach ne.“ Pokusila jsem se napodobit jeho zoufalý tón, ale upřímně, tak nějak jsem doufala, že Mali nám dá na celý den volno. V noci jsem se skoro nevyspala, hodinka k dobru by se mi hodila. Klidně i dvacet hodin.

„Budu tam pořád zkoušet volat,“ sliboval.

Prsty mu zabloudily na kovbojskou přezku opasku. Zdálo se, že už teď se potí, a když sáhl po těžké roli koberce vzadu na autě, skoro jsme měla chuť mu pomoct. Skoro.

„Tak dík,“ řekla jsem. „Hned to dám vědět Mali, až dojdu do práce.“

KAPITOLA DVĚ

Dveře byly zamčené, vevnitř zhasnuto – dokonce i na chodbě, kde jsme jinak svítili pořád – a bylo horko jako v pekle. Přepnula jsem klimatizaci momentálně nastavenou na topení a zapálila svíčky ve vstupní hale a v Elodině a mé pracovní místnosti.

První klient měl dorazit až po půl jedenácté. Elodie měla prvního zákazníka objednaného na půl dvanáctou. Ještě chrápala na gauči, když jsem odcházela z domu, což znamenalo, že se přiřítí za deset dvanáct a se sladkým úsměvem se začne klientovi omlouvat tím roztomilým francouzským přízvukem a všechno bude v pohodě.

Elodie byla jedním z mála lidí na světě, pro které bych udělala všechno na světě. To platilo zejména teď, když byla těhotná. Zjistila, že čeká děcko přesně dva dny poté, kdy manžel vkročil do prachu afghánské pouště. Takové věci byly na denním pořádku. Zažila jsem to u svých rodičů, u Elodie… stalo se to tolika ženám, které jsem v životě potkala a které vychovávaly své děti samy. Ženy vojáků jsou vzácný druh. A ačkoliv je mám ve velké úctě, nechtěla jsem být jednou z nich. Má verze osamělosti mi připadala jednodušší než čekat, až se můj milovaný vrátí domů – nebo hůř, nevrátí.

Ponořila jsme se do úvah o všech těch ženách a mužích, co přišli o své partnery, srdce mi ztěžklo a svět jako by potemněl. Snažila jsem se přijít na jiné myšlenky, ale nic nedokázalo zahnat pocit smutku doléhajícího na mě plnou vahou. Potřebovala jsem hudbu. Nesnášela jsem ticho. Nejsem člověk, který má rád ticho, moje mysl to prostě nedovolí.

Nedávno jsem Mali přemluvila, abych si směla pouštět při práci nějakou příhodnější muziku. Už bych nevydržela ani den nekonečné „relaxační hudby“. Uspávající zvuky vodopádů a příboje mi fakt lezly na nervy a stoprocentně dokázaly uspat i mě. Tak jsem si teď pustila iPad a za pár vteřin už truchlivé vzpomínky spláchla Banks svým mumlavým, zasněným hlasem. Přistoupila jsem k recepčnímu pultu a zapnula počítač. Ani ne za dvě minuty se objevila Mali se dvěma velkými taškami v hubeňoučkých rukách.

„Co se stalo?“ zeptala se, když jsem jí brala tašky z rukou.

„Hm, asi nic? Žádné Ahoj? Žádné jak se máš, Karino?“ zasmála jsem se a vydala se do zadní místnosti.

Jídlo v taškách báječně vonělo. Mali uměla vařit nejlepší thajské jídlo, jaké jsem kdy jedla, a vždycky toho udělala víc, aby bylo i pro Elodii a pro mě. Dopřávala nám ty dobroty nejméně pět dní v týdnu. Malé avokádo – jak Elodie říkala svému těhotenskému bříšku – si žádalo pouze nudle s pálivou omáčku. S tou, co je v ní bazalka. Elodie byla posedlá bazalkou od té doby, co otěhotněla, a dokonce lístky bazalky vybírala z nudlí a žvýkala je. Dítě udělá s člověkem hotové divy.

„No tak, Karino,“ usmála se na mě Mali. „Copak je ti? Vypadáš smutně.“

Taková byla Mali. Copak je ti? Vypadáš smutně. Co na srdci, to na jazyku.

„Ále – jsem v pohodě,“ řekla jsem. „Jenom dneska nejsem namalovaná.“

Zakoulela jsem očima a Mali mě cvrnkla do tváře.

„To není tím. Nikdy se nemaluješ,“ poznamenala.

Ne, nebylo to tím. Ale nebyla jsem jen tak smutná. A nebyla jsem ráda, že jsem odložila masku natolik, aby si toho Mali všimla. Ani trochu jsem nebyla ráda.

KAPITOLA TŘI

Bylo půl jedenácté a přišel první klient, přesně na čas. Už jsem si zvykla na jeho dochvilnost a věděla jsem, že má jemnou pleť. Po sprchování používal olej, to se pozná, a mně se pak jeho pokožka lépe masírovala. Svaly měl vždycky tuhé a napjaté, hlavně kolem ramen, a mě napadlo, že má nějakou sedavou práci. Voják to nebyl. To jsem usoudila podle delších vlasů, které se mu na konečcích kroutily. Dnes byl tak zatuhlý, že mě docela bolely prsty, když jsem masírovala zatvrdlé místo nahoře na ramenou. Při masáži často sténal – to dělá hodně klientů – a vydával mručivé zvuky, když jsem mu rozmasírovala zatuhlé svaly podobné tvrdým uzlům. Hodina uběhla rychle. Musela jsem mu poklepat na rameno, abych ho probudila, když bylo po všem.

Klient v deset třicet – jmenoval se Toby, ale já mu ráda říkala Deset třicet – dával dobré spropitné a nic nekomplikoval. Nikdy nic neříkal, jen jednou mě pozval na rande. Elodie se vyděsila, když jsem se jí o tom zmínila. Hned mě přesvědčovala, že to mám nahlásit Mali, ale mně se nechtělo z toho dělat kdovíco, když se v podstatě nic nestalo. Z mého odmítnutí se nezhroutil – což není moc obvyklá mužská reakce, to moc dobře vím. Každopádně od té doby už ani nenaznačil, že bych ho nějak přitahovala, takže jsem předpokládala, že je to mezi námi v pořádku. A vůbec, na to rande mě nepozval přímo při masáži. Stalo se to v době mého volna, když jsme se náhodou potkali na ulici a zrovna jsem se vracela z vedlejšího nehtového studia.

Bylo tři čtvrtě na dvanáct a Elodie stále nikde. Obvykle poslala textovku, když se opozdila o víc než patnáct minut. Muž, který seděl v čekárně, musel být nový zákazník, protože mi nebyl povědomý, a obličeje si vždycky pamatuju. Vypadal dost trpělivě. Mali trpělivá nebyla a rozhodla se Elodii zavolat.

„Když do pěti minut nedorazí, můžu ho vzít,“ nabídla jsem se. „Další zákaznici si můžu o hodinu posunout, je to Tina.“ Mali znala většinu klientů, kteří k nám chodili; pamatovala si jména stejně, jako jsem si já zas pamatovala tváře.

„Fajn, tak fajn. Ale tvoje kámoška pořád chodí pozdě,“ zachmuřila se. Mali byla moc milá ženská, ale byla stvořena z čistého ohně.

„Je těhotná,“ bránila jsem kamarádku.

Mali jen obrátila oči ke stropu. „Já byla těhotná pětkrát a pracovala jsem úplně normálně.“

„Jasně.“

Ututlala jsem smích a poslala Tině textovku, jestli by nemohla přijít až v jednu. Okamžitě odepsala ano, přesně jak jsem předpokládala.

„Ehm, pane?“ oslovila jsem muže v čekárně. „Vaše terapeutka se bohužel opozdila. Jestli chcete, můžu se vás ujmout. Nebo pokud si to přejete, počkejte na Elodii.“ Nevěděla jsem, jestli si nějak potrpěl právě na Elodii, nebo jestli prostě jen přišel na masáž. Teď v době Yelpu a rezervace online jsem nemohla vědět, jestli si klient žádá nějakou určitou masérku, anebo je mu to jedno.

Vstal a beze slova přistoupil k recepčnímu pultu.

„Bude vám to tak vyhovovat?“ zeptala jsem se.

Na okamžik zaváhal a pak přikývl. Tak fajn…

„Tak dobře…“ Podívala jsem se do objednávek. Kael. Zvláštní jméno. „Prosím, pojďte za mnou.“

V podstatě jsme neměli nějak striktně přidělené místnosti, ale zvykla jsem si na druhou místnost zleva, která mi nejlíp vyhovovala, a tu jsem používala nejčastěji. Pokud ostatní nemuseli, nechodili tam.

Dala jsem si tam vlastní skříňku a vyzdobila ji dle svého vkusu, což zahrnovalo spoustu umělých květin, a byla jsem v procesu přesvědčování Mali, aby mi dovolila si to tam vymalovat. Cokoliv bude lepší než tmavě fialová. Vůbec to nepůsobilo uvolněně, a navíc stěny vypadaly olezle, v koutech se barva odlupovala a naposledy se tu malovalo snad před dvaceti lety.

„Šaty si můžete dát na věšák nebo na židli,“ řekla jsem mu. „Běžte dál a svlékněte se tak, jak vám to bude vyhovovat. Lehněte si na masážní stůl na břicho, za chviličku přijdu za vámi.“

Klient nepromluvil ani slovo; postavil se vedle židle a přetáhl si přes hlavu šedé tričko. Voják, to bylo jasné. Každý kousek vypracovaného těla i hlava ostříhaná skoro dohola přímo křičely voják. Celý život jsem prožila obklopena armádou a vojáka jsem bezpečně poznala na kilometry daleko. Složil si tričko a položil ho na sedák židle. Když zajel prsty pod gumu tepláků, opustila jsem místnost, aby se mohl svléknout.

KAPITOLA ČTYŘI

Z kapsy pracovního pláště jsem vytáhla mobil a přečetla si první řádek textovky od táty:

Stavíš se večer? Estelle chystá večeři. Bude ráda, když přijdeš.

Mohla bych vyjmenovat tisíc věcí, které bych dělala radši, ale tohle jsme my tři – někdy čtyři – dělali každé úterý. Rodinnou večeři jsem od loňska, kdy jsem se odstěhovala, zmeškala jen jednou, a to bylo tehdy, když táta vezl Estelle naším rodinným karavanem na promoci nějaké naší příbuzné, takže teoreticky vzato jsem to nebyla já, kdo to propásl. Oni si na své malé dovolené pravidelnou úterní večeři užili, jak náleží, zatímco my doma jsme se s Elodií cpaly pizzou Domino přímo z krabice.

Na tátovu esemesku jsem neodepsala, protože dobře věděl, že v sedm dorazím. Moje „nová“ máma si bude v koupelně natáčet vlasy, zatímco večeře se bude hřát v troubě. Radši bych měla přijít včas, a já vždycky chodila včas.

Úplně jsem se v těch úvahách ztratila a Elodiin klient už na mě tři minuty čekal. Ještě jsem Elodii poslala rychlou textovku „doufám, že dostanu dýško“ a přidala smajlíka, jako že je to legrace. Pak jsem se tiše ohlásila, odhrnula závěs a vešla do masážní místnosti. Světla byla ztlumená, ale ta příšerná fialová na stěnách byla pořád dobře vidět. Fialová je moje nejmíň oblíbená barva. Svíčky už hořely dost dlouho a v místnosti byla cítit čistá vůně mandlí. Dokonce i mně ta vůně uklidňovala po neklidně strávené noci.

Ležel na stole uprostřed místnosti, zakrytý přikrývkou od pasu dolů. Chvíli jsem si třela ruce. Prsty jsem měla pořád studené, než abych se mohla dotknout něčí kůže, a tak jsem přistoupila k umyvadlu, abych si je ohřála. Otočila jsem kohoutkem. Nic. Úplně jsem zapomněla na Bradleyho upozornění a v uplynulé hodině jsem vodu nepotřebovala.

Položila jsem dlaně na ohřívač na kraji umyvadla. Byl dost horký, ale pomohlo to. Olej se na jeho těle ohřeje a nejspíš si ani nevšimne, že nám neteče voda. Bylo to trochu nepohodlné, ale dalo se to zvládnout. Doufala jsem, že ten, kdo měl poslední směnu, dal před odchodem do ohřívače čisté ručníky; na to jsem vždycky dbala.

„Přejete si, abych se speciálně zaměřila na nějakou oblast?“ zeptala jsem se.

Neodpovídal. To už usnul?

Chvilku jsem počkala a pak se zeptala znovu.

Zavrtěl oholenou hlavou a řekl: „Vynechejte pravou nohu. Prosím.“ To „prosím“ znělo jakoby dodatečně.

To se stávalo často, že si klienti přáli, abych se nedotýkala určitých částí těla. Měli pro to své důvody, ať už šlo o zdravotní stav, nebo to prostě neměli rádi. Do toho mi nic nebylo. Mým úkolem bylo zajistit, aby se klient cítil lépe, aby měl pocit, že se jeho stav zlepšil. Do záznamů o zdravotních potížích jsem se nedívala – vlastně jsem ho myslím ani nepožádala o vyplnění formuláře. Přijímala ho Mali, možná to s ním sepisovala ona?

„Dobře. Přejete si lehkou, střední, nebo intenzivní masáž?“ zeptala jsem se a vzala z poličky lahvičku s olejem. Lahvička byla ještě pořád opravdu horká, ale věděla jsem, že až nanesu olej na jeho pokožku, bude mít teplotu akorát.

Ani teď neodpověděl. Možná špatně slyšel. Na to jsem taky byla zvyklá, když jsem pracovala v zázemí vojenských zařízení, setkávali jsme se se všemožnými formami postižení a nebyl to pro nás problém.

„Kaele?“ oslovila jsem ho jménem, ani jsem nevěděla proč.

Zvedl hlavu tak rychle, až jsem si myslela, že jsem ho nějak polekala. I já sebou trochu trhla.

„Promiňte, jen jsem chtěla vědět, jakou intenzitu masáže byste si přál.“

„Jakoukoliv.“ Jako by nevěděl, co vlastně chce. Možná je na masáži poprvé. Znovu si položil hlavu na složené dlaně.

„Tak fajn. Když tak řekněte, jestli je to málo, nebo moc, a já se přizpůsobím,“ dodala jsem.

Mohla jsem trochu přitlačit a většině klientů se to líbilo, ale s tím novým jsem ještě nikdy nepracovala a všechno se zdálo jiné.

Nemohla jsem vědět, jestli přijde znovu. Tuším, že z těch, kteří přišli na masáž poprvé, přišli podruhé tak čtyři z deseti a pravidelně chodili jen asi tak dva. Náš salon nebyl velký, ale měli jsme stálou klientelu.

„Tohle je mátový olej,“ poklepala jsem na lahvičku. „Teď vám trochu natřu spánky. Pomáhá to při…“

Znovu zvedl hlavu. „Ne,“ lehce jí zavrtěl. Neznělo to hrubě, ale dal dostatečně jasně najevo, že mátový olej nechce. Tak dobrá…

„Dobře.“ Zašroubovala jsem víčko a chtěla pustit vodu. Sakra. Vždyť neteče. Klekla jsem si a otevřela ohřívač ručníků. Byl prázdný. Samozřejmě.

„Ehm, moment, prosím vás,“ vyhrkla jsem. Znovu si položil hlavu na složené dlaně a já trochu moc prudce zavřela dvířka ohřívače. Snad to přes tu hudbu neslyšel. Dneska šlo všechno do kopru, a to mám teprve druhého klienta.

KAPITOLA PĚT

Mali byla zrovna na chodbě, když jsem vyrazila zpoza tenkého závěsu a šla hledat ručníky. „Potřebuju vodu. Nebo teplý ručníky.“

Přiložila si prst na ústa, abych byla potichu. „Voda neteče. Ručníky mám. Kdopak zase zapomněl?“

Pokrčila jsem rameny. Nevěděla jsem to a vlastně mi to bylo jedno. Teď jsem hlavně potřebovala ručník. „Už je tam pět minut a ještě jsem nezačala.“

Na ta slova se rychle otočila, pospíšila si do místnosti na konci chodby a vzápětí se vrátila s několika nahřátými ručníky. Honem jsem si je vzala a přehazovala roličky z ruky do ruky, aby trochu vychladly.

Vrátila jsem se do masérny, roztřepla jsem jeden ručník a začala mu třít holá chodidla. Kůži měl na dotek tak teplou, že jsem ručník sundala a dotkla se hřbetem ruky jeho nártu, abych se ujistila, že se mi to nezdá. Jen aby nebyl nemocný. Nemohla jsem si dovolit onemocnět; to by bylo to poslední, co bych potřebovala při placení hypotéky a účtů za elektřinu.

A to doslova. Tátovo vojenské pojištění Tricare už brzy skončí a platit si zdravotní pojistku sama, to jsem si nemohla dovolit.

Kůži měl opravdu horkou. Nadzvedla jsem přikrývku a zjistila, že má na sobě pořád kalhoty. To bylo… divné. Jak bych mu mohla masírovat tu druhou nohu, tedy tu, kterou mu můžu masírovat?

„Přejete si vynechat obě nohy?“ zeptala jsem se tiše.

S hlavou položenou na dlaních přikývl. Dál jsem mu otírala chodidla teplým ručníkem, jako to dělám vždycky, abych zbavila pokožku mastnoty a nečistot. U klientů se hygiena… řekněme různí. Kolikrát někdo přijde v sandálech, ve kterých chodil celý den. I když tohle nebyl ten případ. Určitě se osprchoval, než sem šel. Toho jsem si cenila. I takovými věcmi se musí masér zabývat. Začala jsem na ploskách chodidel, třela je jemným tlakem a postupně přešla k nártu levé nohy. Na levém chodidle jsem nahmatala měkkou vystupující linii, ale v šeru jsem žádnou jizvu neviděla. Pomalu jsem po nártu přejela palcem a on sebou trochu trhl. Obvykle jsem měla dobu masáže dokonale rozvrženou, takže ušetřený čas, když jsem nemusela masírovat nohy, jsem využila na jeho ramena. Mnoho lidí má ramena zatuhlá napětím, ale tenhle chlápek se přímo vymykal – ještě nikdy jsem se nesetkala s tak zatuhlými rameny a zády. Měla jsem co dělat, abych v duchu nezačala spřádat nejrůznější představy o jeho životě a proč je v takovém stresu.

Abych se nenechala unášet představivostí, začala jsem myslet znovu na Elodii: Vylezla už z postele? Zná tohohle klienta? Pohroužená do úvah jsem mu zakryla chodidla přikrývkou a postupně zpracovávala krk, ramena, záda. Měl pěkně vyrýsované svaly, ale nijak mohutné a ani nebyly tuhé pod mými pohybujícími se prsty. Život v blízkosti armády mě naučil, že i někdo takhle mladý může nosit velkou zátěž, ať už je to batoh, nebo život sám. Tenhle klient se skoro nijak neprojevoval, a tak jsem ve svých představách neměla z čeho vycházet, jako když si vymýšlím příběhy o Bradleym a většině neznámých lidí, které potkám. Na tom chlápkovi bylo něco, co mi nedovolilo vůbec nad nějakými příběhy přemýšlet.

Nakonec jsem se dostala k hlavě a začala mu masírovat lebku. Při jemné masáži uvolňující napětí skoro každý blaženě sténá nebo si alespoň vzdychne, ale přes jeho rty nepřešel žádný zvuk. Prostě ani nepípnul. Asi opravdu usnul, pomyslel jsem si. To se stávalo často a v tom případě jsem byla nejradši. Znamenalo to, že jsem odvedla dobrou práci. Když se čas naplnil, měla jsem pocit, že jsem sotva začala. Při práci jsem se obvykle nechala unášet myšlenkami – na tátu, na bráchu, práci, můj dům. Ale u toho chlápka to nešlo. Možná jsem ho znala? Pamatovala jsem si každý obličej a jeho tvář bych si určitě zapamatovala. Ne, určitě jsem ho nikdy neviděla.

„Tak děkuju. Bylo všechno v pořádku?“ Někdy jsem se takto ptala, někdy ne. Tenhle chlapík byl tak potichu, že jsem si opravdu nebyla jistá, zda je spokojený, nebo ne.

Hlavu nechal položenou na dlaních, takže mu bylo sotva rozumět: „Jo.“

No tak dobře…

„Takže já vás teď opustím a můžete se obléknout. Až budete hotov, uvidíme se v hale. Nemusíte spěchat.“

Kývl a já vyšla z místnosti a byla jsem si naprosto jistá, že žádné dýško nebude.

KAPITOLA ŠEST

Z haly jsem už slyšela Elodii. Bavila se s Mali, která jí dávala kapky za to, že přišla pozdě.

„Nevím, jestli sis přečetla esemesku, ale převzala jsem tvého klienta – teď se obléká,“ oznámila jsem kamarádce. Nebude na škodu, když bude Mali vědět, že je všechno v pořádku a nikdo nepřišel k úhoně. Elodie se na mě usmála a naklonila hlavu na stranu. To byla celá ona, vždycky jí všechno prošlo.

„Promiň, Karino. Díky moc.“ Políbila mě na obě tváře. Na tohle jsem si musela první týden zvykat, když jsem sem přišla. Nikdy jsem si nepotrpěla na osobní doteky, ale v jejím případě jsem se tomu těžko dokázala vyhnout.

„Nemohla jsem v noci spát. Avokádo pořád kopalo.“ Zazubila se, ale viděla jsem jí na očích, že vůbec není odpočatá. Věděla jsem moc dobře, jaké to je. Nemyslím těhotenství, samozřejmě, ale ten pocit věčné únavy.

Mali položila dlaň na Elodiino břicho a promlouvala k dítěti. Skoro jsem čekala, že se zeptá Co je, proč se neusmíváš? Ale Mali byla na děti hodná a laskavá, dokonce i na ty, které se ještě nenarodily. Byla jsem trochu nesvá, když Elodii takhle sahala na břicho, ale pak jsem si představila kopající miminko a usmála jsem se. Vždyť to je radost, čekat miminko. Jen mi dělalo starosti, že moje kamarádka je tak sama. Celou rodinu i většinu přátel měla na druhé straně Atlantiku. Byla mladá. Tak mladá. Jestlipak vůbec měla příležitost vyprávět Phillipovi, že včera asi ucítila první pohyby dítěte. Kdo ví, jestli má vůbec možnost přečíst si její e-maily. Všechno navíc komplikovala časová pásma a jen málokdy se jim dařilo být v kontaktu. To se nedalo nic dělat, tak to u vojáků bývá. Elodie to nicméně dokázala zvládnout, ostatně jako všechno. Stejně jsem z toho byla pěkně vyplašená – nedokázala jsem si představit, že už za pár měsíců bude mít miminko. Občas jsem se k ní chovala, jako by sama byla dítě.

Elodie zaletěla očima k závěsu za mnou a rozzářila se jako vánoční stromeček; pak se prosmykla kolem mě a vešla ke klientovi. Vyslovila jeho jméno, ale neslyšela jsem úplně dobře. Určitě to neznělo jako Kael. Přivinula se k němu svým drobným tělem a objala ho tak pevně, že jen zamrkal, i když to byl voják.

„Tak jsi tady! Ani tomu nemůžu uvěřit, že jsi tady! Jak jsi věděl, kde mě máš hledat?“ radostně vykřikovala a znovu ho objala. Jeho výraz zůstal neměnný a bez výrazu, i když Elodie projevovala neobyčejnou radost, že ho vidí. Něco v jeho tváři mě hluboce znepokojovalo. Asi fakt, že když někdo vypadá tak, že z něho člověk nemůže spustit oči, má to v životě mnohem jednodušší. Bylo mi nepříjemné, když jsem viděla, jak na něm Elodie visí. Z chlapa s takovou tváří nemůže vzejít nic dobrého.

Mali ukázala hlavou k novému klientovi, který právě vešel do salonu. „Tak zpátky do práce,“ prohlásila a já se ještě naposledy ohlédla po Elodiinu příteli, než mě Mali popostrčila kupředu.

KAPITOLA SEDM

Tina patřila k mým oblíbeným klientkám. Pracovala jako rodinná terapeutka a víceméně, vlastně spíš více než méně, jsem ji během masáže mohla využít pro vlastní terapii. Neměla jsem ve zvyku se lidem svěřovat, ale ve skutečnosti neexistoval nikdo, komu by mohla Tina má tajemství prozradit. Vlastně mi jí bylo docela líto, když jsem si představila, jak každý den večeří sama u televize. Jak musí být osamělá, říkala jsem si, a ani mě nenapadlo, že jsem na tom v podstatě stejně, tedy až na to, že jsem měla Elodii. Takže jsem Tinu nakonec nemusela moc litovat. Aspoň měla velký barák.

Dnešní hodina s Tinou se neuvěřitelně vlekla. Znovu jsem koukla na hodiny: uběhlo deset minut.

„Tak jak to vypadá s vaším bratrem?“ zeptala se. Odhrnula jsem jí vlasy, abych se mohla zaměřit na zatuhlé svaly na šíji. Tina se nedávno nechala ostříhat – říkala tomu „na Demi“ – ale nelíbilo se jí to a okamžitě začala nosit čepice a tmavé cancoury pod nimi schovávala. Ještě pořád nedorostly, aby se daly stáhnout do culíku. Podle mě jí to moc slušelo a toužila jsem po tak hustých a přitom jemných vlasech, jako měla ona.

Rozhodně jsem netoužila bavit se o bráchovi. Úplně by mi to zkazilo náladu, kdybychom o něm teď mluvily. Už tak tenhle den nestál za nic.

„Pořád při starém. Skoro o něm nic nevím, od té doby, co je u strejdy. Bůhví, kdy se vrátí.“ S povzdechem jsem prsty sjela ke spodní části Tinina krku.

„On tam ještě chodí do školy?“ zeptala se.

„Ne. Pořád slibují, že ho zapíšou, ale nějak na to nedošlo.“ Snažila jsem se na to moc nemyslet, ale mozek neposlouchal. Dvířka se pootevřela a pak už jim nic nezabránilo, aby se vylomila z pantů a všechno se hrnulo dovnitř.

„Vypadá to, že to ani neplánují,“ podotkla Tina.

„Jo. Taky si myslím. Nechce se o tom bavit a minulý měsíc mu na té škole, kam nastoupil po maturitě, vypršelo stipendium.“

Na ramenou a páteři mně zabrnělo, jak na mě začal doléhat stres. Chápala jsem, že Austin už dál nehodlal snášet život s naším tátou, ale byla jsem rozpolcená; protože Austin je moje dvojče, bylo mu dvacet a hlavu měl stále v oblacích. Neměl by žít někde v jiném státě, s naším třicetiletým strýcem, který páchne sýrovými křupkami a celý den sleduje porno na internetu, ale taky jsem nechtěla, aby se nastěhoval ke mně. To by nebyl dobrý nápad, natož teď, když u mě bydlela Elodie a přespávala na gauči. Bylo to složité. Jak to, že ho táta nechal jen tak odejít, jsem nechápala. Ale nemohla jsem to mít bráchovi za zlé. Prostě, nic jednoduchého.

„Víte, Karino, vy za to nenesete žádnou odpovědnost. To vám v ničem neprospěje, a vůbec, bratr je dospělý, vždyť jste stejně staří. Nebo je tedy o pět minut mladší, pokud se dobře pamatuju.“

„O šest,“ usmála jsem se a přesunula dlaně na její lopatky.

Věděla jsem, že má pravdu. Austin nebyl můj problém, ale tím se to nijak neulehčovalo.

Zvolna jsem masírovala pokožku a jemně jsem přitlačila. „Musíte se rozhodnout, co je pro vás nejlepší,“ promluvila znovu. „Začínáte novou životní kapitolu, a tak byste si v sobě měla udělat pořádek.“

To se lehko řekne.

„Zeptám se táty, jestli o bráchovi něco ví, a pak už to nechám být.“ Strašně nerada jsem se táty ptala, protože i když na tom nebyl zrovna nejlíp, pořád to byl jeho syn, jeho zlatíčko. Nikdy jsem nemohla soupeřit o tátovu přízeň, ať jsem se snažila sebevíc.

Pak už Tina nic neříkala. Určitě poznala, že probírat dramatickou záležitost „večeře s rodinou“ by na mě bylo takhle po ránu moc, a tak si užívala masáž, zatímco já si to pořád přemílala v hlavě.

KAPITOLA OSM

Po Tině jsem měla ještě tři klienty a každý mou mysl zaměstnal jiným způsobem. Stewartová – říkala jsem jí příjmením, které měla vyšité na uniformě – byla vojenská zdravotnice a měla nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděla. Tentokrát vyprávěla o svém příštím působišti a o tom, jak se díky své práci může ocitnout kdekoliv ve světě, navíc umístění na Havaji pro ni byla přímo výhra v loterii. Bylo milé vidět ji tak šťastnou. Skoro jsem měla chuť schovat se do jejího kufru a utéct na Havaj, kde bych začala od začátku. Třeba by mě ty moje strachy tak daleko nedostihly.

Jsou lidé, kterým život v armádě náramně vyhovuje, a k takovým patřila i Stewartová. Byla jen o rok starší než já, ale už absolvovala misi v Iráku – dokonce dvakrát. A páni, těch zážitků! V jednadvaceti měla tolik zkušeností, že si to většina lidí nedovede představit. Ale když se z těch zážitků staly vzpomínky… no, začaly se jí přehrávat v hlavě v neustálé smyčce. Nedokázala se jich zbavit, nikdy neutichaly, ty vzpomínky se staly věčným šumem, snesitelným, ale stále přítomným. O tom jsem věděla své. Tátův mozek byl toho hukotu plný. Účastnil se šestkrát mise v Iráku a Afghánistánu a jeho šum nebyl jen jakýsi osobní soundtrack, ale zazníval celým naším domem. Jeho domem.

Na to všechno jsem myslela, když Stewartová ležela na masážním stole. Těšilo mě, že se mi dokáže otevřít, že se mnou dokáže mluvit a dát mi poslechnout trochu toho svého šumu. Moc dobře jsem věděla, že při masáži nejde jen o pouhý fyzický aspekt, který dokáže působit antistresově, osvěží tělo a zklidní mysl.

Znělo to skoro poeticky, když Stewartová vyprávěla o svém životě. Vnímala jsem každičké její slovo. Jako bych to prožívala s ní, když povídala, co všechno zažila a co všechno se naučila, a já pak mohla vidět věci v jiné perspektivě. Co mě tedy hodně překvapilo, když jsem se dozvěděla, že v armádě Spojených států sloužilo za celou její historii méně než osm procent Američanů. I když se počítají všichni, z každé složky armády, prostě každý, kdo narukoval, i když odsloužil jediný turnus. Méně než osm procent ze tří set milionů! Nějak jsem si to nedokázala přestavit, protože mezi vojáky jsem strávila celé dětství. Pořád jsme se stěhovali z místa na místo a každých pár let jsem se pokoušela najít nové kamarády a musela si zvykat na cizí lidi.

Tak mizivé číslo, to se mi ani nezdálo možné. U nás byli vojáci všichni, od pradědečka po otce, všichni strýčkové a bratranci rozesetí po celé zemi (kromě toho ňoumy, u kterého teď bydlel brácha), všichni v mém okolí nosili uniformu nebo žili s někým, kdo ji nosil. Svět mi nikdy nepřipadal tak obrovský, dokud jsem si neposlechla Stewartovou a její statistiky. Věděla jsem, že v současné době v armádě aktivně působí jen jedno procento Američanů. A doufala jsem, že jednou budu žít mezi ostatními devětadevadesáti procenty.

Stewartová hodně mluvila, když byla u mě na masáži, tak jako Tina. Ale na rozdíl od Tiny nevyžadovala moji spoluúčast. Mohla jsem se ztrácet v jejím vyprávění a její zážitky mi kolikrát vehnaly slzy do očí. Možná právě proto sezení uběhlo vždycky tak rychle.

KAPITOLA DEVĚT

Hned potom, co Stewartová odešla, voda zase začala téct. Vyprala jsem prostěradla a ručníky a ve volné hodině při čekání na dalšího zákazníka jsem si sestavila nový playlist s písničkami.

Nějakou náhodou měla Elodie vždycky zákazníka, když jsem zrovna měla volno. Umírala jsem touhou zeptat se jí, odkud zná toho vojáka se zvláštním jménem a nezvykle klidným chováním, ale pořád jsme se míjely. Obvykle jsem se nepletla do věcí druhých lidí – měla jsem dost starostí sama se sebou – ale Elodie tu skoro nikoho neznala, a tak jsem byla zvědavá, co ji spojovalo s tímhle člověkem. S lidmi se bavila jedině na Facebooku.

Můj další klient byl spáč. Obvykle odpadl během pěti minut, takže jsem měla celou hodinu na přemýšlení o bráchovi. Ach jo – ta dnešní večeře, pomyslela jsem si s hrůzou. Docela jsem Austinovi záviděla, že je tam daleko v Severní Karolíně, může si spát až do oběda a pracovat na půl úvazku v Kmartu.

Taky jsem myslela na toho Elodiina známého, na to, že si při masáži nechal na sobě kalhoty a že na tak mladého člověka měl v sobě tolik napětí. Mohlo mu být nanejvýš dvaadvacet. Možná ani to ne. Měl dětskou tvář, hladkou kůži a výraznou bradu.

Posledním klientem byla zákaznice bez rezervace a za půlhodinovou prenatální masáž jsem od ní dostala velké spropitné. Měla už velké břicho a vypadala hodně unaveně. Skoro jsem měla chuť se jí zeptat, jestli je jí dobře, ale nechtěla jsem být nezdvořilá, a tak jsem radši mlčela.

Znovu jsem zašla za Elodií. Dveře měla zavřené a mně na chvilku napadlo, jestli tam nemá toho vojáčka. Má představivost jela na plné obrátky. Na konci směny jsem pomohla Mali doplnit zásoby ve skladu, do ohřívačů jsme nastrkaly nové ručníky a ještě jsem poskládala prádlo. S odchodem jsem nespěchala, vidina takzvané rodinné večeře mě absolutně nelákala.

Konečně jsem vypadla z práce a s sebou jsem si domů nesla zbytky Maliiných dobrot. Že těhotné ženy jedí za dva, to jsem vždycky považovala za babské povídačky, ovšem Elodie byla živoucím důkazem, že je to pravda. S balíčkem jídla v jedné ruce jsem se druhou rukou pokoušela zavolat bratrovi. Po dvou zazvoněních se ozvala hlasová schránka. Blbec.

„Čau, to jsem já. Volám jen tak, jak se máš. Už ses pár dní neozval. Zavolej. Jdu za tátou na úterní večeři, jako vždycky. Pěkně mě štveš, že tu nejsi.“

Zavěsila jsem a strčila si mobil do přední kapsy. Obloha vypadala, jako by se slunce nemohlo rozhodnout, jestli zapadne, a zůstávala oranžová, takže všechno vypadalo o něco hezčí, tak nějak jemnější. Všechna parkovací místa v uličce byla obsazená. Stál tam Bradleyho bílý pickup – zaparkovaný šikmo přes dvě místa – a na korbě se vršila hromada matrací, což mi připomnělo pohádku o princezně na hrášku. Vtom Bradley vyšel zadními dveřmi a přihodil na tu hromadu polštář.