Obsah

- Poděkování

- První část

- Jedna

- Dvě

- Tři

- Čtyři

- Pět

- Šest

- Druhá část

- Sedm

- Osm

- Devět

- Deset

- Jedenáct

- Dvanáct

- Třináct

- Třetí část

- Čtrnáct

Sarah Addison Allenová

Zahrada kouzel

GARDEN SPELLS

Copyright © 2007 by Sarah Addison Allen

All rights reserved

Translation © 2010, by Iveta Poláčková

ISBN 978-80-249-4984-0

Mámě. Miluju tě.

Poděkování

DĚKUJI SVÉMU OTCI za úpornou touhu psát, kterou jsem po něm zdědila, a za pradědovy příběhy, jež daly vzniknout postavě Lestera. Nekonečné díky patří úžasným čarodějkám Andree Cirillové a Kelly Harmsové. Máslovosušenkové poděkování věnuji Shauně Summersové, Nitě Taublibové, Carolyn Maysové a Peggy Gordijnové. Láskyplné díky posílám bláznivým Duetterovým a Daphne Atkesonové za podporu, kterou mi při psaní této knihy poskytly, a za to, jak ji pak vylepšily. Děkuji Michelle Pittmanové (dvojnásob!) a Heidi Hensleyové, obě si za své neochvějné přátelství zaslouží tiáru. Zvláštní díky věnuji eponymní slečně Snarkové. Dawn Hughesové, kadeřnici výjimečných kvalit, skládám poklonu za její profesionální rady, díky nimž jsem mohla vytvořit svůj kadeřnický salon.

Zahrada kouzel

První část

Ohlédnutí

Jedna

ZA NOCÍ PŘED NOVEM SE CLAIRE pravidelně zdávalo o jejím dětství. Z oblohy na ni pomrkávaly hvězdy a z měsíce zbýval jen nepatrný srpek, který se usmíval na svět stejně provokativně jako krásky nabízející na prastarých billboardech cigarety nebo citronádu. Za takových letních večerů se Claire snažila nespat. Pracovala na zahradě, již osvětlovaly pouze lampy na sluneční energii, plela a přistřihovala rostliny vykvétající za tmy – psí víno, andělské trumpety, jasmín a kvetoucí tabák. Tyhle rostliny nepatřily k Waverleyovic tradičním kulinářským pokladům, Claire je začala na zahradě pěstovat, aby měla co dělat za nocí, kdy se rozrušila natolik, že jí pocit marnosti připaloval lem noční košile a konečky prstů zažíhaly nebezpečné ohýnky.

Pokaždé se jí zdálo o tom samém. O cestách dlouhých jako hadi bez ocasu. O nocích, kdy její matka chodívala za chlapy do barů a různých špeluněk, zatímco ona přespávala v autě. O tom, jak dělávala matce v obchodech po celém Středozápadě zeď, když kradla šampon, deodorant nebo rtěnku, někdy dokonce pro Claire ovocnou tyčinku. Těsně předtím, než se Claire probudila, se jí pak ve světelném oparu vždycky zjevila její sestra Sydney. Vzpomínka, v níž Lorelei se Sydney v náručí běží do Waverleyovic domu v Bascomu a Claire se za nimi daří povlávat jedině díky tomu, že se matky pevně drží za nohu.

Když se Claire onoho rána probudila v zadní zahradě, ucítila na patře lítost. Zamračila se a lítost vyplivla. Mrzelo ji, jak se ke své sestře chovala, když byla malá. Ale celých těch šest let, které předcházely jejímu narození, Claire neustále trpěla strachem, že je zatknou, někdo jim ublíží, nebudou mít dost jídla nebo benzinu a teplého oblečení na zimu. Její matka to sice vždycky nějak zařídila, ale až na poslední chvíli. Nikdy je nechytili, Claire nikdo neublížil, a když první mrazík vybídl listí, aby změnilo barvu, její matka jako zázrakem sehnala modré rukavice s bílým vzorkem sněhových vloček, růžové oteplovací spodní prádlo, které nosily pod džínami, a čepici se zplihlou bambulí. Tenhle život na útěku byl zřejmě dost dobrý pro Claire, ale Sydney si podle Lorelei očividně zasloužila něco lepšího, zasloužila si narodit se se zázemím. A malé vyděšené dítě, které v sobě Claire stále měla, to Sydney nemohlo zapomenout.

Sebrala ze země nůžky a lopatku, celá ztuhlá se zvedla a ranní mlhou kráčela ke kůlně. Zničehonic se zastavila. Otočila se a rozhlédla se po zahradě. Byla tichá, posetá krůpějemi rosy, jen vrtošivá jabloň v její zadní části se jemně chvěla, jako by o něčem snila. Tenhle pozemek už opečovávaly celé generace Waverleyových. Jejich rodinná historie byla spojena s půdou, a to samé platilo i o jejich budoucnosti. Něco se mělo stát, něco, před čím zahrada ještě nemohla Claire varovat. Bude si muset dávat pozor.

Vešla do kůlny, pečlivě očistila staré nářadí a pověsila ho na místo na zdi. Zavřela a zamkla těžkou branku do zahrady a přešla příjezdovou cestu vedoucí k okázalému domu ve stylu královny Anny, který zdědila po babičce.

Vstoupila dovnitř zadními dveřmi a zastavila se v prosklené místnosti, ve které sušila a čistila byliny i květiny. Místnost voněla po levanduli a mátě a Claire se cítila, jako by zrovna vstoupila do vánoční vzpomínky, která jí nepatří. Přetáhla si špinavou noční košili přes hlavu, zmuchlala ji do koule a nahá pokračovala dál. Dnes bude mít rušný den. Má zajistit občerstvení na jednu večerní party, a navíc je poslední úterý v měsíci, což znamená, že musí na místní tržiště a do krámku pro gurmány dodat čerstvou zásobu bezového, mátového a růžového želé a octů z lichořeřišnice a květů pažitky. Do Fredova lahůdkářství na náměstí chodí po skončení přednášek studenti z Orionské vysoké.

Claire si zrovna pročesávala vlasy kartáčem, když uslyšela klepání na dveře. Pořád ještě bosá sešla ze schodů, na sobě bílé letní šaty. Otevřela a usmála se na postarší ženu stojící před vchodem.

Evanelle Franklinové bylo sedmdesát devět let, a přestože vypadala na sto dvacet, pětkrát do týdne dokázala uběhnout míli po orionské běžecké trati. Byla Claiřina vzdálená příbuzná, sestřenice z druhého, třetího nebo čtrnáctého kolene, jediná další z Waverleyovic klanu, která ještě žila v Bascomu. Claire se jí držela jako zelektrizované vlasy ebonitové tyče od toho roku, co Sydney ve svých osmnácti odešla a babička Waverleyová umřela.

Když byla Claire ještě malá, Evanelle se v jejich domě stavovala, aby jí dávala lekce první pomoci, těsně než si Claire rozbila koleno, nosila jí a Sydney čtvrťáky dlouho dopředu, než přijel zmrzlinář, a také jim donesla baterku, kterou si Claire uložila pod polštář, dva týdny předtím, než kompletně celé sousedství zůstalo na jednu noc bez proudu. Když vám Evanelle něco darovala, obvykle jste to dřív nebo později potřebovali, i když ten pelíšek pro kočku, který dala Claire před pěti lety, ještě své uplatnění nenašel. Většina lidí ve městě se k Evanelle chovala se směsicí vlídnosti a pobavení, a ani Evanelle sama se nebrala příliš vážně. Ale Claire věděla, že za těmi podivuhodnými věcmi, kterými Evanelle své bližní obdarovává, něco je.

„Hmm, s těmi tmavými vlasy a šaty à la Sophia Loren vypadáš jako Italka. Tvoji fotku by měli dát na olivový olej,“ řekla Evanelle. Měla na sobě zelený velurový běžecký komplet a přes rameno poměrně velkou kabelu plnou čtvrťáků, poštovních známek, časoměřičů a mýdla, prostě všeho, co by mohla někomu dát, kdyby to na ni přišlo.

„Právě jsem si chtěla uvařit kávu,“ přivítala ji Claire a ustoupila ode dveří. „Připojíš se ke mně?“

„Proč ne?“ Evanelle vešla dovnitř a následovala Claire do kuchyně, tam se posadila ke stolu a čekala, až bude káva hotová. „Víš, co nesnáším?“

Claire se na ni ohlédla přes rameno. Kuchyní se vznášela pára, z níž se do vzduchu uvolňovala vůně kávy. „Co nesnášíš?“

„Léto.“

Claire se zasmála. Byla ráda, když měla Evanelle nablízku. Roky se ji snažila přesvědčit, aby se k ní přestěhovala a ona o ni mohla pečovat, chtěla se zbavit pocitu, že dům před ní uhýbá, přesouvá stěny, když jím prochází, snaží se vypadat větší a prázdnější. „Proč ti proboha vadí léto? Je přece úžasné. Čerstvý vzduch, otevřená okna, zralá rajčata, která můžeš utrhnout a sníst, když jsou ještě rozehřátá od slunce.“

„Nesnáším léto, protože většina kluků z koleje odjíždí z města, takže tu pak není tolik běžců, a tím pádem ani hezkých prdelek, na které bych se mohla na trati dívat.“

„Evanelle, že se nestydíš.“

„Já vím.“

„Tady máš,“ řekla Claire a postavila před ni na stůl hrnek.

Evanelle ho zkoumala pohledem. „Nepřidala jsi do toho nic, že ne?“

„To víš, že ne.“

„Protože tvoje větev Waverleyovic klanu chce vždycky někam něco přidat. Bobkový list do chleba nebo skořici do kafe. Já mám ráda, když jsou věci prosté a jednoduché. Což mi připomíná, že jsem ti něco přinesla.“ Přitáhla si kabelu a vyndala z ní žlutý zapalovač.

„Děkuju, Evanelle,“ řekla Claire, zapalovač si od ní vzala a strčila ho do kapsy. „Určitě ho budu potřebovat.“

„Možná taky ne. Já jenom vím, že jsem ti ho měla dát.“ Evanelle, která měla velkou slabost pro sladkosti, se chopila šálku a zašilhala na zakrytou dortovou formu spočívající na nerezové kuchyňské lince. „Copak jsi to pekla?“

„Bílý dort. Do másla jsem přidala okvětní plátky fialek. Pár z nich jsem taky kandovala, abych jimi mohla ozdobit vršek. Je to na večírek, který dnes připravuju.“ Claire zvedla krabici, která ležela hned vedle formy. „Tenhle jsem udělala pro tebe. Není v něm nic navíc, můžeš mi věřit.“ Položila ho na stůl před Evanelle.

„Ty jsi to nejúžasnější děvče, které jsem kdy poznala. Kdy se vdáš? Kdo se o tebe postará, až tu nebudu?“

„A kde bys byla? Mimoto, tenhle dům je jako stavěný pro starou pannu. Zestárnu v něm a budu se rozčilovat na sousedovy děti, až se budou snažit dostat k naší jabloni a já je budu vyhánět koštětem. A taky budu mít spoustu koček. Možná právě proto jsi mi kdysi přinesla ten pelíšek.“

Evanelle zavrtěla hlavou. „Tvůj problém se jmenuje stereotyp. Máš ho až moc ráda. To jsi zdědila po babičce. Moc na tomhle místě visíš, stejně jako ona.“

Claire se usmála, protože se jí vždycky líbilo, když ji někdo srovnával s babičkou. Neměla ponětí, jaký pocit bezpečí může člověku dát jeho jméno, dokud ji matka nepřivedla do babiččina domu. Tehdy byly v Bascomu asi tři týdny, Sydney se právě narodila a lidé z města chodili ji a Lorelei navštívit. Claire seděla v přední části zahrady pod liliovníkem, nebyla nově narozená, a tak nepočítala s tím, že by na ni byl někdo zvědavý. Vtom z domu vyšla nějaká dvojice a začala ji sledovat, jak tiše skládá z větviček roubené chatky. „To je pravá Waverleyová,“ pronesla žena. „Ponořená ve vlastním světě.“

Claire ani nevzhlédla, nijak nezareagovala, ale pevně se přidržela trávy, aby se její tělo neodpoutalo od země a nevzneslo. Ona je Waverleyová. Nikomu, ani živé duši o tom tenkrát nevyprávěla, bála se, aby jí její štěstí někdo nevzal, ale tím dnem počínaje pak každé ráno doprovázela babičku na zahradu, pozorovala ji, snažila se být jako ona, dělat všechno jako pravá Waverleyová, aby dokázala, že to, že se tu nenarodila, neznamená, že jí není.

„Musím zabalit pár krabic želé a octa a odvézt je do města,“ oznámila Claire Evanelle. „Jestli tu chvilku vydržíš, zavezu tě domů.“

„Jedeš k Fredovi?“

„Ano.“

„Tak pojedu s tebou. Potřebuju kolu. A něco na zub. A možná si taky vezmu pár rajčat. Kvůli tobě jsem teď na nich závislá.“

Zatímco Evanelle hlasitě porovnávala přednosti žlutých a červených rajčat, Claire vytáhla ze skladu čtyři lepenkové krabice a vložila do nich želé s octem. Když skončila, Evanelle ji následovala do minidodávky s nápisem Catering Waverleyová.

Nasoukala se na sedadlo vedle řidiče, Claire uložila krabice dozadu do auta, potom podala Evanelle její příděl bílého dortu a hnědou papírovou tašku, aby ji podržela.

„Co to je?“ zeptala se Evanelle a zadívala se na tašku.

„Speciální objednávka.“

„Pro Freda,“ zkonstatovala Evanelle vědoucně.

„Myslíš, že by ode mě ještě někdy něco koupil, kdybych ti to pověděla?“

„Je pro Freda.“

„Nic takového jsem neřekla.“

„Je pro něj.“

„Asi jsem ti nerozuměla. Pro koho že to je?“

Evanelle si odfrkla. „Netvrď mi, že jsi nahluchlá.“

Claire se zasmála a vyjela z příjezdové cesty.

Obchod jí šel dobře, všichni místní totiž věděli, že jídla připravená z květin rostoucích v okolí Waverleyovic jabloně mohou toho, kdo je konzumuje, ovlivnit různými žádoucími způsoby. Díky sušenkám s bezovým pyré, levandulovým čajovým sušenkám nebo koláčkům s majonézou z lichořeřišnice, které si na svou schůzi pravidelně jednou měsíčně objednávaly, zvládly členky dámského spolku udržet i to největší tajemství. Lidé věděli, že pokud svým hostům podají rýži s okvětními plátky měsíčku sypanou smaženými pampeliškovými poupaty, nadívané dýňové květy a šípkovou polévku, budou si všímat pouze krásy jejich domu a nikdy jeho vad. Mohli si být jistí, že když jejich děti snědí toast mazaný anýzovo-medovým máslem, andělikovou tyčinku nebo koláčky s karamelizovanými violkami, hned se zklidní. A když se při oslavách 4. července napijí zimolezového vína, budou schopní vidět ve tmě. Oříšková příchuť dipu připraveného z hlíz hyacintů měla schopnost uvést je do melancholické nálady a přimět je vzpomínat na věci minulé a saláty s čekankou a mátou v nich dokázaly vzbudit naději, že se jim brzy přihodí něco příjemného, ať už to byla pravda nebo ne.

Večeři, kterou měla Claire ten den na starosti, pořádala jako každoročně na konci jara pro své kolegy Anna Chapelová, vedoucí katedry umění na Orionské vysoké škole. Claire pro ni tuhle akci připravovala už pátým rokem. Byla to dobrá příležitost seznámit příslušníky akademických kruhů se svým jménem, protože na rozdíl od místních, kteří u ní objednávali speciální pohoštění, když si například chtěli něco vyříkat a zároveň si být jisti, že druhý o tom už nikdy nebude mluvit, zajistit si povýšení nebo upevnit přátelské vztahy, tihle lidé očekávali jen chutné, lehce originální jídlo.

Nejdřív Claire zavezla želé a ocet na tržiště u hlavní ulice, kde měla v jednom prodejním stánku pronajatou polici, potom zajela do města a zaparkovala před krámkem Fredova gurmánie, který se kdysi, ještě než tu začali nakupovat nóbl lidi z vysoké a turisté, jmenoval prostě U Freda.

Vešla s Evanelle do obchodu s vrzající podlahou. Evanelle vykročila k rajčatům a Claire zamířila dozadu do Fredovy kanceláře.

Zaklepala a otevřela dveře. „Ahoj, Frede.“

Fred seděl u starého stolu, který zdědil po otci, před sebou objednávky, ale podle toho, jak nadskočil, když Claire otevřela, byl duchem někde úplně jinde. Rychle se postavil. „Claire, rád tě vidím.“

„Mám pro tebe ty dvě krabice, které sis objednal.“

„To je dobře.“ Z opěradla židle, na které předtím seděl, stáhl bílý blejzr a natáhl si ho přes černou košili s krátkými rukávy. Vyšel s Claire k dodávce a pomohl jí krabice odnést. „Přinesla... přinesla jsi mi tamto... jak jsme o tom spolu mluvili?“ zeptal se jí po cestě do skladu.

Jemně se na něj usmála a opět vyšla ven. Za chvíli se vrátila a podala mu papírovou tašku s lahví vína z růžových pelargonií.

Fred si ji vzal, evidentně v rozpacích, a podal Claire obálku s šekem. Jejich počínání působilo úplně nevinně, protože Fred jí pokaždé, když mu přivezla želé a ocet, platil šekem, jenže tenhle šek měl zhruba desetinásobnou hodnotu toho, co od něj Claire obvykle dostávala. A obálka, ve které byl, měla jasnější barvu, jako by byla plná svatojánských mušek, jako by ji Fred zažehl svou nadějí.

„Děkuju, Frede. Tak zase za měsíc.“

„Měj se, Claire.“

Fred Walker sledoval Claire, jak čeká u dveří, až Evanelle zaplatí. Claire byla krásná žena s tmavými vlasy a olivovou pletí. Vypadala úplně jinak než její matka, kterou znal Fred ze školy, ale to koneckonců platilo i o Sydney. Evidentně se vyvedly po otcích, ať už to byl, kdo chtěl. Lidé z města se ke Claire chovali přívětivě, ale mysleli si o ní, že je namyšlená, a nikdy se s ní nezastavili, aby si popovídali o počasí, vnitrostátní dopravě nebo o tom, jak úžasně sladké jsou letošní jahody. Byla Waverleyová a všichni Waverleyovi byli divní, každý svým způsobem. Claiřina matka byla potížistka, opustila svoje děti a nechala je babičce, ať se o ně postará; když pak pár let nato zemřela při hromadné autonehodě v Chattanooze, babička Waverleyová už sotva vycházela z domu. Navíc Claiřina vzdálená sestřenice Evanelle neustále někomu předávala prazvláštní dary. Ale takoví už Waverleyovi prostě byli. Tak jako Runionovi byli mluvkové, Plemmonovi prohnaní lišáci a Hopkinsovi se vždycky ženili se staršími ženami. Nicméně Claire udržovala Waverleyovic dům ve vzorném pořádku, a tím městu prokazovala službu, protože šlo o jeden z nejstarších domů v okolí a turisté se na něj rádi jezdili dívat. A především tu byla pro každého, kdo potřeboval vyřešit problém, se kterým si uměly poradit jen květiny rostoucí v blízkosti Waverleyovic jabloně. Jako první ze tří generací se Claire dělila o tenhle rodinný dar s ostatními. Díky tomu ji město přijalo.

Evanelle přešla ke Claire a společně opustily obchod.

Fred pevně sevřel tašku s vínem a vrátil se k sobě do kanceláře.

Svlékl si blejzr, posadil se opět ke stolu a zadíval se na fotografii pohledného muže ve smokinku. Byla pár let stará, pocházela z oslavy Fredových padesátin.

Fred a jeho partner James spolu žili přes třicet let, a pokud místní věděli, jaké povahy je jejich vztah, po tolika letech už jim to přestalo vadit. Ale v poslední době se navzájem odcizili, a ve Fredovi proto začínalo klíčit semínko nepokoje. V průběhu minulých měsíců James přespával několikrát týdně v Hickory, kde pracoval, s odůvodněním, že končí s prací tak pozdě, že by dojíždění nemělo smysl. Následkem toho Fred zůstával doma až příliš často sám v situaci, kdy nevěděl, co si se sebou má počít. To James mu vždycky řekl: „Děláš výborné jiaozi knedlíky, co kdybychom si je dali dnes k večeři?“ Nebo: „V televizi dávají film, který bychom měli vidět.“ James měl vždycky ve všem pravdu a Fred každou věc dlouze řešil, když ho neměl nablízku. Co má uvařit? Měl by oblečení do čistírny připravit už dnes večer, nebo to má nechat až na ráno?

Celý svůj život Fred slýchával o Waverleyovic zvláštním víně. U konzumenta mělo vyvolat pocit štěstí, připomenout mu všechno dobré, a Fred toužil získat zpátky to dobré, co spolu s Jamesem měli. Claire vyráběla jen jednu lahev ročně a prodávala ji zatraceně draho, ale byla to sázka na jistotu, protože její rodina, přestože vůči vlastnímu způsobu života slepá, dokázala jiným lidem pomoct prozřít.

Natáhl se pro telefon a vytočil Jamesovo číslo do práce. Potřeboval se ho zeptat, co má uvařit k večeři.

Jaké jídlo se asi tak servíruje ke kouzelnému vínu?

Claire dorazila do domu Anny Chapelové pozdě odpoledne. Anna bydlela ve slepé uličce v sousedství Orionské vysoké školy a jediná cesta, kudy se k ní dalo dostat, vedla přes kampus. Okolní zástavba byla původně určená pro učitele, vybudovali ji před sto lety zároveň s kampusem. Akademická komunita měla být co nejsevřenější. To bylo moudré rozhodnutí vzhledem k postoji, který tehdejší společnost zaujímala vůči ženským univerzitám. V současné době tam pořád ještě sídlil rektor a několik profesorů, včetně Anny. Ale do sousedství se nastěhovaly zejména mladé rodiny, které neměly s vysokou nic společného. Využívaly soukromí a bezpečí, které jim zdejší prostředí poskytovalo.

„Claire, vítám vás,“ řekla Anna, když otevřela přední dveře a spatřila ji stát na zápraží s chladicím boxem plným jídla. Ustoupila a nechala ji vejít. „Víte kudy. Budete potřebovat nějak pomoct?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Claire, přestože konec jara a léto pro ni bývaly nejrušnějším obdobím a neměla skoro nikoho k ruce. V průběhu školního roku obvykle najímala studenty prvního ročníku gastronomie. Nepocházeli z Bascomu a pokládali jí otázky, které se týkaly přímo vaření. Velice záhy a nepříjemným způsobem zjistila, že nemá najímat nikoho z místních, pokud se tomu může vyhnout. Většina totiž očekávala, že se naučí trochu čarovat, nebo se aspoň dostane k pověstné jabloni a vyzkouší, jestli je na zdejší legendě něco pravdy a jablka jim prozradí, co bude největší událost jejich života.

Claire došla do kuchyně, odložila chladicí box, otevřela dveře a zadním vchodem nanosila zbytek věcí dovnitř. Krátce nato už kuchyň ožila teplem páry a libými vůněmi, které postupně prodchnuly celý dům. Na Anniny hosty zapůsobily jako pusa od maminky na přivítanou, jako hřejivý dotek domova.

Anna pokaždé trvala na tom, aby se používalo její nádobí – těžké keramické, které sama vyrobila – takže Claire nejdřív naaranžovala salát a právě byla připravená ho servírovat, když jí Anna přišla oznámit, že všichni už dorazili a jsou usazení.

Slavnostní menu tvořil salát, juková polévka, vepřové ledvinky nadívané rukví, pažitkou a kozím sýrem, citronovo-

-verbenový šerbet mezi jednotlivými chody a jako dezert violkový bílý dort. Claire měla neustále plné ruce práce, kontrolovala jídlo v troubě, aranžovala talíře, tiše a obratně servírovala a odnášela nádobí poté, co hosté dojedli. Byla to pro ni stejně formální událost jako každá jiná, až na to, že tady obsluhovala profesory umění a jejich partnery, nenucené inteligentní lidi, kteří si sami dolévali víno a vodu a hlasitě oceňovali nápaditost jídla. Když musela pracovat sama, na lidi se nesoustředila, jen na to, co má udělat, a to bylo tentokrát bolestně namáhavé vzhledem k tomu, že minulou noc strávila na tvrdé zemi. Ovšem mělo to i svou kladnou stránku. S lidmi to totiž nikdy moc neuměla.

Nicméně jeho si všimla. Seděl dvě místa od Anny, která byla v čele stolu. Každý jiný sledoval pohledem jídlo, když ho přinášela a pokládala před ně. On se díval na Claire. Tmavé vlasy mu sahaly téměř k ramenům, měl dlouhé paže i prsty na rukou, rty plnější, než kdy u muže viděla. Představoval... problém.

Když servírovala dezert, začala pociťovat cosi jako předtuchu, a čím víc se k němu blížila, tím předtucha sílila. Nebyla si docela jistá, jestli patří jemu, nebo jí.

„Nepotkali jsme se už někdy?“ zeptal se, když se konečně dostala k jeho místu. Usmíval se tak mile a nenuceně, že mu úsměv málem oplatila.

Položila před něj talíř, dort na něm vypadal skvěle, vláčně, kandované violky z něj přetékaly jako zmrzlé drahokamy. Křičel: Podívej se na mě! Ale jeho oči spočívaly na ní. „Myslím, že ne,“ odpověděla.

„To je Claire Waverleyová,“ řekla Anna vesele, tváře zrůžovělé od vína. „Najímám ji na každou schůzku katedry. Claire, tohle je Tyler Hughes. Je s námi první rok.“

Claire přikývla, nesvá z upřených pohledů všech přítomných.

„Waverleyová,“ pronesl Tyler zamyšleně. Claire už se chystala odejít, ale dlouhé prsty jemně sevřely její paži a nepustily ji. „Samozřejmě!“ vykřikl se smíchem. „Jste moje sousedka! Žiju vedle vás. Pendland Street, je to tak? Bydlíte v tom obrovském domě ve stylu královny Anny?“

Tolik ji překvapilo, že ji drží za ruku, že se nezmohla na víc než přikývnutí.

Zřejmě si všiml, že se lehce chvěje nebo že ztuhla, a rychle ji pustil. „Právě jsem koupil ten modrý dům vedle vašeho. Nastěhoval jsem se před pár týdny.“

Claire na něj zůstala koukat a nereagovala.

„No, těší mě, že jsem vás konečně poznal.“

Znovu přikývla a odešla z místnosti. Umyla a zabalila všechny své věci a zbytek salátu i dezertu dala Anně do chladničky. Byla mrzutá a roztržitá a nevěděla proč. Jak pracovala, každou chvíli nevědomky prsty přejela po paži, kde se jí Tyler dotkl, jako by se snažila něco si setřít z kůže.

Než Claire naložila poslední krabici do dodávky, přišla do kuchyně Anna, aby přednesla chvalozpěv nad jídlem a řekla jí, jak dobrou odvedla práci. Asi byla příliš opilá nebo zdvořilá na to, aby se pozastavila nad jejím podivným chováním k jednomu z hostů.

Claire se usmála a převzala od Anny šek. Rozloučila se, popadla krabici a odešla zadním vchodem. Pomalu kráčela po krátké příjezdové cestě ke svému autu. Únava se v ní ukládala jako zrnka písku, a tak šla velmi zvolna. Byla krásná noc, kolem ní proudil teplý, suchý vzduch. Rozhodla se, že bude spát s otevřenými okny.

Zrovna dorazila k obrubníku, když ucítila zvláštní závan větru. Otočila se a pod dubem na Annině zahradě spatřila nějakého člověka. Nemohla ho jasně rozeznat, ale nad hlavou se mu jako elektrické výboje vznášela červená světélka.

Odlepil se od stromu a Claire ucítila, že se na ni upřeně dívá. Obrátila se a přistoupila k dodávce.

„Počkejte,“ zavolal na ni.

Měla radši nasednout do auta, místo toho se k němu zase otočila.

„Nemáte oheň?“ zeptal se.

Claire zavřela oči. Jak by bylo snadné ze všeho vinit Evanelle, kdyby věděla, co vlastně dělá. Odložila krabici a z kapsy vytáhla žlutý zapalovač, který jí toho dne Evanelle dala. Tak k tomuhle byl určen?

Když k němu přistoupila a zapalovač mu nabídla, cítila se, jako by měla za zády masu vody, která ji chce zanést do hloubky. Zastavila se kousek od něj. Snažila se udržet si co největší odstup, zapřela se patami do země a vzdorovala síle, která se ji pokoušela k němu dotlačit.

Tyler se na ni bezstarostně a se zaujetím usmíval. Nezapálenou cigaretu, kterou svíral mezi rty, vyndal z úst. „Kouříte?“

„Ne.“ Zapalovač jí stále ležel na napřažené dlani. Tyler si ho nevzal.

„Vím, že bych měl přestat. Podařilo se mi to omezit na dvě denně. Teď už se to nebere jako zvyk vhodný do společnosti.“ Když nijak nereagovala, přenesl váhu z nohy na nohu. „Onehdy jsem vás viděl. Máte překrásnou zahradu. Před pár dny jsem poprvé sekal trávník. Vy toho moc nenamluvíte, co? Nebo jsem vás už stihl něčím urazit? Vylezl jsem snad někdy na zahradu ve spodním prádle?“

Claire nadskočila. Ve svém domě si připadala tak bezpečně, že často zapomínala na sousedy, kteří mohli z prvního patra dohlédnout do její sušárny a vidět ji, jak si dneska ráno sundává košili.

„To jídlo bylo skvělé,“ snažil se s ní stále zapříst rozhovor.

„Děkuji.“

„Možná vás ještě někdy uvidím?“

Začalo jí bušit srdce. Má všechno, co potřebuje. Jakmile si do života vpustí něco dalšího, zraní ji to. Jasné jako facka. Jasné, jako že po noci přijde den. Má Evanelle, dům a práci. Nic víc nepotřebuje. „Ten zapalovač si nechte,“ řekla, podala mu ho a odkráčela.

Když vjela na příjezdovou cestu, zastavila u přední části zahrady, místo aby zajela až dozadu. Na vrchním schodě u dveří totiž někdo seděl.

Claire vystoupila z auta, a aniž se namáhala zhasnout světla nebo zavřít dvířka, přeběhla přes zahradu. Pocit únavy se proměnil v paniku. „Evanelle, co se děje?“

Evanelle se celá ztuhlá postavila. V záři pouličních lamp vypadala křehce a přízračně. V rukou držela dva balíčky s novým povlečením a krabičku jahodových koláčů. „Nemohla jsem jít spát, dokud ti to nedonesu. Tady máš, vezmi si to, ať konečně můžu usnout.“

Claire vyběhla po schodech, vzala od Evanelle, co přinesla, a objala ji. „Jak dlouho tu na mě čekáš?“

„Asi hodinu. Byla jsem v posteli, když to na mě přišlo. Uvědomila jsem si, že potřebuješ povlečení a koláče.“

„Proč jsi mi nezavolala na mobil? Mohla jsem si to u tebe vyzvednout.“

„Takhle to nefunguje. Proč, to nevím.“

„Zůstaň tu na noc. Připravím ti sladké teplé mléko.“

„Ne,“ odmítla Evanelle stroze. „Chci domů.“

Po všech těch pocitech, které v ní vzbudil Tyler, měla Claire touhu bojovat za to, co má, o co jediné skutečně stojí. „Třeba to povlečení znamená, že ti mám ustlat,“ pronesla s nadějí a pokusila se Evanelle nasměrovat ke dveřím. „Zůstaň tu se mnou. Prosím.“

„Ne! Není určené pro mě! Nevím, pro koho je! Nikdy nevím, pro koho ty věci jsou!“ řekla Evanelle zvýšeným hlasem. Zhluboka se nadechla a potom zašeptala: „Chci jít domů.“

V Claire zahlodaly výčitky svědomí, že se chovala tak neodbytně, proto Evanelle pohladila a uklidnila ji: „Dobře. Zavezu tě tam.“ Položila povlečení a jahodové koláče na proutěné houpací křeslo u dveří. „Pojď, zlato,“ řekla a zavedla ospalou starou ženu po schodech a cestě až k dodávce.

Když se Tyler Hughes dostal domů, měla Claire všude zhasnuto. Zaparkoval svůj džíp na ulici, ale potom se zastavil na chodníčku vedoucím k domu. Ještě se mu nechtělo dovnitř.

Když za sebou uslyšel cvakání psích tlapek o chodník, otočil se. Za chvíli se kolem něj prohnal malý černý teriér, který zuřivě pronásledoval můru poletující od jedné lampy ke druhé.

Tyler tušil, co bude následovat.

Podle očekávání se objevila paní Kranowská, vysoká starší žena s účesem připomínajícím točenou vanilkovou zmrzlinu. Běžela za psem a křičela: „Edwarde! Edwarde! Pojď k mamince. Edwarde! Okamžitě se vrať!“

„Potřebujete pomoct, paní Kranowská?“ zeptal se Tyler, když kolem něj probíhala.

„Ne, děkuji, Tylere,“ odpověděla a pokračovala dál.

Záhy poté, co se sem přestěhoval, Tyler zjistil, že tohle sousedské divadlo se opakuje přinejmenším čtyřikrát denně.

Bylo příjemné mít nějaký ten stereotyp.

Tyler ho oceňoval daleko víc než většina jiných lidí. V létě měl zase učit, ale mezi semestry bylo několik týdnů volna, a když neměl žádnou rutinu, cítil se nesvůj. Řád nikdy nebyl jeho silnou stránkou, přestože z něj čerpal hodně síly. Někdy se zamýšlel nad tím, jestli se tak narodil, nebo k tomu dospěl. Jeho rodiče byli hrnčíři, kouřili trávu a všemožně podporovali jeho umělecké sklony. Až na základní škole se dozvěděl, že kreslit po zdech se nemá. Byla to taková úleva. Škola mu dala řád, pravidla, směr. O letních prázdninách zapomínal jíst, protože celé hodiny trávil malováním a sněním a rodiče ho nijak neusměrňovali. Tohle na něm totiž milovali. Jeho dětství bylo hezké, ale pojmy jako ambice a Ronald Reagan byly v jeho rodině tabu. Vždycky se domníval, že si bude stejně jako rodiče skromně vydělávat uměleckou prací a bude tak spokojený. Ale škola se mu líbila, vysoká ještě víc a myšlenka, že by z ní měl odejít, se mu nezamlouvala.

Tak se rozhodl, že bude učit.

Jeho rodiče to nikdy nepochopili. Vydělávat hodně peněz pro ně znamenalo totéž jako stát se republikánem.

Pořád ještě postával na chodníčku vedoucím k domu, když se paní Kranowská znovu vynořila, tentokrát se vzpouzejícím se Edwardem v náručí. „Tak je hodný,“ říkala mu. „To je maminčin chlapeček.“

„Dobrou noc, paní Kranowská,“ pozdravil ji Tyler, když ho míjela.

„Dobrou noc, Tylere.“

Tohle ztřeštěné místo se mu líbilo.

Po dokončení vysoké školy šel učit na střední na Floridu, učitele tam totiž potřebovali tak moc, že mu nabídli zvláštní prémie a uhrazení nákladů spojených s bydlením a stěhováním z Connecticutu. Zhruba po roce začal vést večerní kurzy umění na místní univerzitě.

Do Bascomu ho přivedla šťastná náhoda. Na konferenci v Orlandu poznal ženu, která vyučovala umění na Orionské vysoké škole. Popili spolu víno, zaflirtovali si, prožili vášnivou noc v hotelovém pokoji. Pár let nato o jedněch letních prázdninách zjistil, že orionská katedra umění shání zaměstnance, a dávná noc se mu vybavila se všemi podrobnostmi. O místo na katedře zažádal a taky ho dostal. Už si nepamatoval ani jméno té ženy, byla to prostě láska na jednu noc. Než se do Bascomu nastěhoval, ona odjela a on už ji nikdy nenašel.

Čím byl starší, tím častěji přemýšlel o tom, že se neoženil a že na tohle místo ho přivedlo další neklidné léto a sen o životě se ženou, s níž strávil jedinou noc.

Je to romantické, nebo jenom smutné?

Zpoza domu se k němu donesly nějaké zvuky, a tak konečně vyndal ruce z kapes a zamířil do zadní zahrady. Když tam před pár dny sekal trávu, byla tak vysoká, že mu na celém pozemku zůstaly vlhké kupičky sena. Pravděpodobně by to měl všechno shrabat. Ale co potom s tou trávou bude dělat? Nemůže ji jen tak nechat na hromadě uprostřed zahrady. Co když ale uschne a zadusí novou trávu?

Je ze školy teprve jeden den a už se může zbláznit ze svého trávníku. A nepochybně se to bude ještě zhoršovat.

Co si se sebou počne, než nastane letní semestr?

Musí si napsat upomínky, aby jedl. Udělá to radši ještě dnes. Dá je na ledničku, gauč, postel i komodu.

Světlo ze zadní verandy osvítilo zahradu. Nebyla tak velká jako sousední. Pozemky od sebe odděloval Waverleyovic železný plot porostlý zimolezem. Od doby, co se Tyler nastěhoval, už z něj dvakrát sundával děti. Říkaly, že se chtějí dostat k jabloni, což mu připadalo jako pitomost, protože na orionském kampusu bylo nejmíň šest vzrostlých stromů. Proč se snaží přelézt víc než dvoumetrový plot zakončený ostrými ozdobami, když můžou prostě a jednoduše zajít do Orionu? Upozornil je na to, ale ony se na něj zadívaly, jako když neví, co mluví. To není jen tak nějaká jabloň, řekly mu.

Procházel podél plotu a zhluboka vdechoval sladkou vůni zimolezu. Zavadil o něco nohou, a tak se podíval dolů a zjistil, že nakopl jablko. Pak uviděl celou stezku plodů směřující k hromádce u plotu. Na zem s žuchnutím dopadlo další jablko. To se stalo poprvé, že jablka padala na jeho stranu plotu. Sakra, vždyť na ten strom ze své zahrady ani nedohlédne.

Zvedl drobný růžový plod, otřel ho o triko a zakousl se do něj.

Než dokráčel k domu, rozhodl se, že následujícího dne sesbírá jablka do krabice, donese je Claire a poví jí, co se stalo. Bude to dobrá záminka, aby ji mohl znovu vidět.

Pravděpodobně to bude zas jen další bezcílná cesta za přízrakem ženy.

Ale co.

Bude dělat, co mu jde nejlíp.

Poslední, co si z toho večera vybavoval, bylo, jak vychází po schodech.

Pak se mu zdál úplně úžasný sen.

Dvě

O deset dní dříve

SYDNEY PŘEŠLA K POSTELI SVÉ DCERY. „Vzbuď se, zlatíčko.“

Jakmile Bay otevřela oči, Sydney jí položila prst na rty.

„Jdeme pryč a nechceme, aby nás Susan slyšela, tak musíme být potichu. Pamatuješ? Jak jsme si to naplánovaly.“

Bay beze slova vstala a odešla do koupelny. Věděla, že nemá pouštět vodu silným proudem, protože sousední dům sdílí s tím jejich společnou zeď a Susan by mohla něco zaslechnout. Potom si obula boty s měkkou podrážkou a oblékla se do vrstev, které jí Sydney připravila, ráno totiž bylo chladněji než přes den a ony nebudou mít čas někde zastavovat, aby se mohly převléct.

Zatímco se Bay oblékala, Sydney přecházela po bytě. David odjel obchodně do L. A. a jako pokaždé požádal sousedku z vedlejšího domu, aby na Sydney s Bay dohlédla. Celý minulý týden Sydney odnášela z domova ve své kabele oblečení, jídlo a další věci, aniž by nějak narušila rutinu, kterou jí David zavedl a jejíž dodržování měla Susan kontrolovat. V pondělí, v úterý a ve čtvrtek měla dovoleno chodit s Bay do parku a v pátek nakupovat. Před dvěma měsíci potkala v parku matku s dítětem, která se jí odvážila zeptat na věci, na něž se jiné matky radši neptaly. Proč má tolik modřin? Proč je tak lekavá? Pomohla Sydney pořídit staré subaru za tři sta dolarů, většinu peněz, které se jí podařilo našetřit za poslední dva roky tím, že čas od času Davidovi vytáhla z peněženky dolarovou bankovku, střádala drobné v polštářích na gauči a vracela věci, které předtím zaplatila šekem, proti hotovosti. David totiž její výdaje pozorně sledoval. Všechny věci nosila Gretě, ženě z parku, aby je uložila do auta. Doufala v boha, že Greta nezapomene zaparkovat, jak se dohodly. Naposled s ní mluvila ve čtvrtek a teď už byla neděle. David se měl večer vrátit domů.

Každý druhý nebo třetí měsíc létal do L. A., aby osobně zkontroloval běh restaurace, kterou tam koupil. Vždycky tam nějakou dobu zůstal a užíval si se svými obchodními partnery, starými kumpány z vysoké. Domů se vracel v dobré náladě, pořád ještě trochu pod parou, a ta nálada mu obyčejně vydržela až do chvíle, než chtěl sex a zjistil, že dívky, se kterými byl v L. A., ho uměly uspokojit daleko líp než Sydney. Kdysi dávno bývala jako ony. Specializovala se na nebezpečné muže, v čemž se zřejmě nijak nelišila od své matky – jeden z mnoha důvodů, proč odešla z Bascomu jenom s batohem a několika matčinými fotkami.

„Jsem hotová,“ řekla Bay šeptem, když vešla za rázující Sydney do haly.

Sydney si ke své dceři klekla a objala ji. Bylo jí už pět, byla dost stará na to, aby si začala uvědomovat, co se doma děje. Sydney se od ní snažila držet Davida co nejdál, uzavřeli spolu jakousi nepsanou dohodu v tom smyslu, že dokud Sydney bude dělat, co David chce, Bay se nic nestane. Sydney ale tížilo, jak otřesný dává Bay příklad. Přes všechny svoje nedostatky představoval Bascom bezpečí a Sydney rozhodně stálo za to vrátit se na místo, které nenáviděla, aby Bay konečně poznala, jak takové bezpečí vypadá.

Odtáhla se od dcery dřív, než se stačila znovu rozplakat. „Jdeme, zlatíčko.“

Kdysi jí nedělalo problémy odněkud odejít, byla v tom dobrá. Udělala to mockrát, než potkala Davida. Teď ale měla takový strach, že se nemohla pořádně nadechnout.

Když odešla z domova v Severní Karolíně, zamířila přímo do New Yorku, kde mohla splynout s davem, nikdo si o ní nemyslel, že je divná, a jméno Waverleyová nikomu nic neříkalo. Sestěhovala se s několika herci, kteří si podle ní zdokonalovali jižanský akcent, zatímco ona se ho zbavovala. Po roce odjela do Chicaga s mužem, který se živil krádežemi aut, mimochodem, šlo mu to velice dobře. Když ho chytili, Sydney vzala všechny jeho peníze, přestěhovala se do San Franciska a další rok tam z nich žila. V tu dobu si změnila jméno, aby ji bývalý milenec nemohl vystopovat. Pojmenovala se po jedné ze svých newyorských kamarádek, stala se z ní Cindy Watkinsová. Poté, co všechny peníze utratila, přesídlila do Vegas, kde pracovala jako servírka. Dívce, s níž cestovala z Vegas do Seattlu, se podařilo prostřednictvím přítele, který dělal v restauraci s názvem David’s on the Bay, sehnat jak pro sebe, tak pro Sydney práci.

David, majitel podniku, Sydney od začátku hodně přitahoval. Nebyl hezký, ale měl moc, a to se jí líbilo. Mocní muži ji vzrušovali, alespoň do chvíle, než ji začali děsit, což byla vždycky doba, kdy je opustila. Uměla si opravdu mistrně zahrávat s ohněm a přitom se nespálit. David jí začal nahánět strach zhruba šest měsíců poté, co ho poznala. Občas jí udělal pár modřin nebo ji svázal v posteli a říkal jí, jak moc ji miluje. Potom ji začal sledovat, když šla na nákup nebo na návštěvu k přátelům. Vymýšlela plán, jak by od něj utekla, chtěla ukrást nějaké peníze v jeho restauraci a odjet do Mexika s dívkou, se kterou se seznámila v prádelně, ale pak zjistila, že je těhotná.

Bay se narodila o sedm měsíců později, pojmenovali ji po Davidově podniku. V průběhu prvního roku po jejím narození Sydney své klidné dceři kladla za vinu všechno špatné, co ji potkalo. David se jí hnusil, měla z něj takový strach, až jí připadalo, že to snad ani není možné. Tohle rozhodně do jejího plánu nepatřilo. Nechtěla rodinu. Nikdy nepočítala s tím, že by s některým z mužů, které potkala, zůstala. Ale teď musela, kvůli Bay.

Jednoho dne se všechno změnilo. Pořád ještě bydleli v bytě, který si pronajali předtím, než se přestěhovali do domu ve městě. Bay byl tehdy necelý rok, zrovna si tiše hrála s vypraným prádlem, které leželo v koši na zemi, omotávala si hlavu utěrkami a nohy ručníky. V ten moment v ní Sydney uviděla sebe, jak si hraje, zatímco její matka lomí rukama a chodí sem tam po domě v Bascomu, to bylo těsně předtím, než od nich znovu beze slova odešla. Sydney prostoupila tak silná emoce, až ji začala svědit kůže na těle a z plic vydechla proud mrazivého vzduchu. Tehdy se přestala snažit svoji matku napodobovat. Z té nikdy dobrá matka nebyla, přestože se pokoušela chovat jako slušný člověk. Opustila své dcery bez jediného slova vysvětlení a nikdy se nevrátila. Sydney bude dobrá matka a dobré matky své děti chrání. Trvalo jí to rok, ale nakonec jí došlo, že nemusí zůstat kvůli Bay. Může ji vzít s sebou.

V minulosti se jí všechny útěky natolik zdařily, že se nechala opít falešným pocitem bezpečí, tehdy ji ale nikdo nehledal. Stačila dokonce absolvovat kadeřnický kurz, než jednou vyšla ze salonu v Boise, kde získala svoje první místo, a na místním parkovišti spatřila Davida. Vzpomínala si, že než si všimla, jak tam stojí před svým autem, natočila obličej proti větru a ucítila levandulovou vůni, se kterou se od dob v Bascomu nesetkala. Jako by vycházela přímo ze salonu a snažila se ji přivábit zpátky.

Ale vzápětí uviděla Davida a on ji rychle odtáhl do auta. Zaskočil ji, ale nebojovala s ním, protože nechtěla, aby ji ztrapnil před jejími novými přáteli. Odjeli odtamtud a David pak zaparkoval za jedním fastfoodem a zmlátil ji tak surově, až ztratila vědomí. Když se probrala, zjistila, že ji šoustá na zadním sedadle. Pronajal pokoj v motelu, aby se mohla umýt, a když vyplivla do umyvadla zub, řekl jí, že je to všechno její vina. Později zašli vyzvednout Bay do jeslí, kam ji Sydney nechala zapsat a kvůli nimž je David vystopoval. Byl tak okouzlující, že učitelky ochotně uvěřily jeho tvrzení, že se Sydney zranila při autonehodě.

Doma v Seattlu ho zcela nečekaně popadal amok. Bay byla třeba ve vedlejší místnosti a Sydney jí připravovala sendvič s burákovým máslem nebo se zrovna sprchovala a David zničehonic přišel a udeřil ji do žaludku nebo ji přitiskl ke kuchyňské lince, stáhl jí šortky, vnikl do ní, tvrdě přirážel a přitom opakoval, že od něj už nikdy neuteče.

Poslední dva roky, poté, co ji přivlekl z Boise, se Sydney stávalo, že vešla do místnosti a ucítila vůni růží nebo se probudila a vzduch byl cítit po zimolezu. Ty vůně jako by přicházely oknem nebo dveřmi odkudsi zvenčí.

Jedné noci pozorovala spící Bay, tiše plakala a přemýšlela, jak by svému dítěti mohla zajistit bezpečný život, když je stejně ohrožuje to, že zůstanou, jako když odejdou. Vtom jí to najednou secvaklo.

Ty vůně představují domov.

Musejí jet domů.

V ranním šeru s Bay potichu sestoupily po schodech. Susan měla výhled jak na jejich přední, tak na zadní vchod, proto přešly k oknu v obývacím pokoji, které vedlo do části zahrady, kam Susan nedohlédla. Sydney už z něj předtím vyndala síť proti hmyzu, teď jí zbývalo jenom okno otevřít a spustit jím Bay. Následně z něj vyhodila svoji kabelu, kufr a batůžek plný pokladů, který si Bay sama zabalila. Sydney se pomalu vykradla porostem hortenzií ze zahrady na parkoviště za domem, Bay vedla za sebou. Greta z parku slíbila, že subaru zaparkuje o ulici dál před blokem domů číslo 100. Klíčky měla nechat nad stínítkem. Žádné pojištění, žádné zabezpečení, ale to nevadilo. Hlavně že se v něm dostanou pryč.

Sydney s Bay teď zkrápěl lehký deštík, běžely po chodníku a záměrně se vyhýbaly světlu pouličních lamp.

Když konečně dorazily k bloku číslo 100, napětí prosáklo Sydney až do očí. Rozhlédla se. Kde je? Nechala Bay stát na místě a proběhla parkoviště. Našla jenom jedno subaru, ale to mělo rozhodně vyšší hodnotu než tři sta dolarů. Navíc bylo zamčené a vevnitř ležely papíry a hrnek na kafe s nápisem Eddie Bauer. Patřilo někomu jinému.

Znovu prošla parkoviště. Prohlédla ještě další ulici, jen pro jistotu.

Nebylo tam.

Celá udýchaná utíkala zpátky k Bay, rozčilená, že ji panický strach přiměl byť jen na minutu opustit dceru. Začínala si zoufat, nevěřila, že to zvládne. Teď ne. Posadila se na obrubník mezi hondu a forda a zabořila obličej do dlaní. Veškerá její odvaha byla tatam. Jak by se ale mohly s Bay vrátit, k tomu všemu? Sydney už nemohla, nedokázala zůstat Cindy Watkinsovou.

Bay si k ní přisedla a Sydney ji objala paží.

„Dobře to dopadne, mami.“

„Já vím. Jen se tu na chvíli posadíme, ano? Máma si potřebuje promyslet, co dál.“

Ve čtyři hodiny ráno bylo parkoviště naprosto pusté, proto Sydney trhla hlavou, když zaslechla přijíždět auto. Přitiskla Bay k pick-upu, jak nejvíc to šlo, aby si jich nikdo nevšiml. Co když to je Susan? Co když zavolala Davidovi?

Světla automobilu se pomalu přibližovala, jako by něco hledala. Sydney zaštítila Bay a zavřela oči, jako by jim to mohlo nějak pomoct.

Auto zastavilo.

Bouchla dvířka.

„Cindy?“

Sydney vzhlédla a uviděla Gretu, pomenší blondýnu, která neustále nosila kovbojské boty a dva masivní zelené prsteny.

„Ach bože,“ zašeptala.

„Omlouvám se,“ řekla Greta a klekla si před ní. „Moc se omlouvám. Pokoušela jsem se tu zaparkovat, ale jeden chlápek, co tu bydlí, mě načapal a řekl mi, že zavolá odtahovku. Projížděla jsem tudy každou půlhodinu a čekala na tebe.“

„Ach bože.“

„Je to v pořádku.“ Greta vytáhla Sydney na nohy a pak ji s Bay odvedla k subaru, které mělo přes rozbité okénko na straně spolujezdce natažený igelit a rezavé skvrny od předního až k zadnímu nárazníku. „Ať se vám nic nestane. Odjeďte odtud co nejdál.“

„Děkuju.“

Greta pokývla hlavou a nasedla na místo spolujezdce do džípu, který přijel na parkoviště za ní.

„Vidíš, mami?“ řekla Bay. „Věděla jsem, že to dobře dopadne.“

„Já taky,“ lhala Sydney.

Ráno po party, kterou pořádala pro Annu Chapelovou, Claire zašla na zahradu pro košík máty. Začínala připravovat jídlo na páteční výroční oběd hickorské Společnosti botaniků amatérů. Jako botanikům se jim velmi zamlouvala představa jedlých rostlin. Navíc to byly bohaté excentrické starší dámy, které dobře platily a mohly ji doporučit mnoha dalším lidem. Povedl se jí bravurní kousek, když tuhle práci dostala, ale vzhledem k tomu, že to je velká akce, bude sebou muset mrsknout a najmout nějakou místní sílu, aby jí pomohla servírovat.

Zahrada, obehnaná těžkým železným plotem, připomínala středověký hřbitov, a zimolez, který plot prorůstal a místy byl až půl metru silný, ji neprodyšně odděloval od okolí. Dokonce i branku zakrývaly jeho úponky a klíčovou dírku dokázalo objevit jen pár zasvěcených.

Když Claire vešla do zahrady, okamžitě si toho všimla.

Z trsů rozkvetlé mrkve vyčnívaly lístky škumpy.

Škumpa na zahradě.

Přes noc.

Zahrada ji upozorňovala, že se do ní cosi pokouší proniknout, cosi hezkého a zdánlivě neškodného, co by ji ale dokázalo zcela ovládnout, kdyby k tomu dostalo příležitost.

Rychle škumpu vytrhla a vykopala její kořeny ze země. Ale potom si všimla, že další raší uprostřed bezu, a přesunula se tam.

Jak spěchala, zapomněla za sebou zavřít zahradní branku a o půl hodiny později se překvapeně ohlédla, když na štěrkové cestičce, která se vinula mezi květinami, zaslechla něčí kroky.

Byl to Tyler. V náručí nesl krabici od mléka a rozhlížel se, jako by vstoupil na začarované území. Všechno tu kvetlo, i rostliny, které v tuhle roční dobu kvést ještě neměly. Prudce se zastavil, když si všiml Claire, která na kolenou vykopávala kořeny škumpy zpod bezu. Zahleděl se na ni s výrazem člověka, který se ve tmě snaží rozeznat něčí tvář.

„Ahoj, já jsem Tyler Hughes, odvedle,“ řekl, jako by si myslel, že ho nemůže poznat.

Přikývla. „Já si vás pamatuju.“

Přešel až k ní. „Jablka,“ řekl, přidřepl hned vedle a položil krabici na zem. „Spadla přes plot. Nasbíral jsem jich nejmíň tucet. Nevěděl jsem, jestli je nepoužíváte k přípravě nějakých jídel, tak jsem je radši přinesl. Klepal jsem na dveře, ale nikdo neotevřel.“

Claire od něj krabici s jablky odsunula, jak nejnenápadněji mohla. „Nepoužívám je. Ale děkuju. Vy jablka nejíte?“

Zavrtěl hlavou. „Jen sem tam. Nedokážu si vysvětlit, jak se mohla dostat až na moji zahradu. Vaše jabloň stojí přece tak daleko.“

Uklidnilo ji, že se ani slůvkem nezmínil o záhadném snu. Určitě žádné jablko nesnědl. „Zřejmě je tam zanesl vítr.“

„Stromy na kampusu v tuhle dobu ještě nemají zralá jablka.“

„Tahle jabloň kvete v zimě a plodí po celé jaro a léto.“

Tyler se postavil a na jabloň se upřeně zadíval. „Působivé.“

Claire se ohlédla přes rameno a také se na strom zahleděla. Stál v zadní části pozemku. Nebyl nijak vysoký, ale byl košatý a měl dlouhé větve. Připomínaly natažené ruce tanečníka, jablka jako by vyrůstala až ze samých dlaní. Starý strom byl překrásný, se šedou, zvrásněnou, místy odpadávající kůrou. Z celé zahrady rostla tráva jedině kolem něj, sahala celé tři metry za konce jeho větví a oddělovala ho tak od zbytku zahrady.

Claire netušila, proč to jabloň dělá, ale jednou za čas, jakoby z nudy, házela jablky. Když byla Claire mladší, okno její ložnice vedlo do zahrady. V létě ho mívala přes noc otevřené a občas, když se ráno probudila, našla u sebe na zemi jedno dvě jablka.

Věnovala stromu přísný pohled. Příležitostně to na něj zabíralo, choval se pak slušně. „Je to jenom strom,“ řekla a otočila se zpátky k bezovému keři. Začala znovu vytahovat ze země kořeny škumpy.

Tyler si vrazil ruce do kapes a sledoval, jak pracuje. Trávila na zahradě tolik let úplně sama, že si najednou uvědomila, jak moc jí tam někdo další chyběl. Připomnělo jí to doby, kdy na záhonech pracovávala s babičkou. Člověk by neměl o zahradu pečovat sám. „Žijete v Bascomu už dlouho?“ zeptal se jí nakonec.

„Skoro celý život.“

„Skoro?“

„Moje rodina odtud pochází. Matka se tu narodila. Odešla, ale vrátila se, když mi bylo šest. Od té doby tady žiju.“

„Takže jste odtud.“

Claire ztuhla. Jak se mu to mohlo podařit? Pouhými třemi slovy? Právě jí řekl to, co vždycky toužila slyšet. Pronikal k ní, aniž měl tušení, jak to vlastně dělá. To on byl ta škumpa, nebo ne? Pomalu pootočila hlavou a vzhlédla k němu, prohlédla si jeho vytáhlé tělo a úžasné hnědé oči. „Ano,“ odpověděla bez dechu.

„A co to k vám přijelo za hosty?“ zeptal se.

Chvíli jí trvalo, než jeho slova zpracovala. „Nemám žádné hosty.“

„Když jsem procházel kolem domu, někdo zastavil přímo u obrubníku s autem plným krabic a tašek. Myslel jsem, že se k vám stěhují.“

„To je divné.“ Claire vstala a sundala si rukavice. Otočila se a vyšla ze zahrady, přitom dávala pozor, jestli ji Tyler následuje. Nedůvěřovala mu natolik, aby ho nechala s jabloní o samotě, i když mu jablka nechutnají.

Kráčela po příjezdové cestě, která se stáčela za domem k přední zahradě, ale u liliovníku se prudce zastavila. Tyler došel těsně k ní a položil jí ruce na ramena, zřejmě si všiml, že se jí podlomila kolena.

Další škumpa.

Po zahradě pobíhala malá, asi pětiletá holčička s pažemi rozpřaženými jako letadlo. O staré subaru, zaparkované na ulici, se opírala žena a s rukama těsně založenýma na prsou dítě sledovala. Zdála se být drobná a křehká, světle hnědé vlasy měla nemyté a pod očima temné kruhy. Vypadalo to, že se s vypětím sil drží, aby se neroztřásla.

Claire napadlo, co babička cítila, když za ní po letech přišla její dcera, zjevila se na schodech, těhotná, s šestiletou holčičkou, která jí pevně objímala stehno. Taky cítila takovou směs úlevy, vzteku, smutku a paniky?

Když konečně přinutila nohy k poslušnosti, odpoutala se od Tylera a přešla přes zahradu.

„Sydney?“

Sydney se rychle odlepila od auta, tvářila se vylekaně. Prohlédla si Claire od hlavy k patě a teprve pak se usmála. Nejistá žena s rukama zkříženýma na prsou zmizela, vystřídala ji stará známá Sydney, ta, která ohrnovala nos nad rodinným jménem a nebyla schopná dostatečně ocenit, že se tu narodila. „Ahoj, Claire.“

Claire se zastavila na chodníku, asi metr od ní. Mohl to být duch nebo někdo, kdo se Sydney neuvěřitelně podobá. Sydney, jak ji Claire znala, by nikdy nedopustila, aby její vlasy vypadaly takhle. Nesnesla by, aby ji někdo viděl v tričku se skvrnami od jídla. Bývala tak úzkostlivě čistotná, upravená. Tolik se snažila, aby nevypadala jako Waverleyová. „Kde jsi byla?“

„Všude.“ Sydney nasadila svůj zářivý úsměv a najednou bylo úplně jedno, jaké má vlasy nebo oblečení. Ano, tohle je Sydney.

Holčička přiběhla ze zahrady a postavila se těsně k ní. Sydney ji objala paží. „Tohle je moje dcera Bay. A tohle...?“ zeptala se návodně.

„Tyler Hughes,“ představil se Tyler a natáhl přes Claire ruku. Claire nezaznamenala, že sem přišel za ní, a nadskočila. „Bydlím tamhle, hned vedle.“

Sydney mu rukou potřásla a přikývla. „Tam bydlívali Sandersonovi. Docela pěkné. Když jsem ten dům viděla naposledy, nebyl modrý. Měl takovou tu barvu, o které víte, že kdysi bývala bílá.“

„V tom nemám prsty. Takhle jsem ho už koupil.“

„Jsem Sydney Waverleyová, Claiřina sestra.“

„Rád jsem vás poznal. Už budu muset jít. Claire, kdybyste cokoli potřebovala...“ Stiskl jí rameno a vydal se pryč. Claire byla zmatená. Nechtěla, aby odešel. Ale na druhou stranu ani nemohl zůstat. Jenže teď tu stála se Sydney a její nemluvnou dcerou sama a vůbec netušila, co má dělat.

Sydney zamrkala. „Je sladkej.“

„Waverleyová,“ pronesla Claire.

„Cože?“

„Představila ses jako Waverleyová.“

„Když jsem se naposledy dívala do občanky, ještě jsem se tak jmenovala.“

„Myslela jsem, že to jméno nesnášíš.“

Sydney mlčky pokrčila rameny.

„A co Bay?“

„Je taky Waverleyová. Běž si ještě hrát, zlatíčko,“ pobídla Sydney Bay a ta odběhla do zahrady. „Nemůžu uvěřit vlastním očím, jak ten dům vypadá nádherně. Nový nátěr, nová okna, nová střecha. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl být tak pěkný.“

„Všechny opravy jsem hradila z babiččiny životní pojistky.“

Sydney se na chvíli odvrátila, předstírala, že se dívá, jak Tyler vystupuje po schodech a zachází do domu. Ztuhla a Claire si uvědomila, že pro ni tahle zpráva musí být nepříjemná novinka. Čekala snad, že se sem vrátí a babička bude pořád naživu? Co si myslela? „Kdy?“ zeptala se Sydney.

„Co?“

„Kdy umřela?“

„Před deseti lety. O Vánocích, ten rok, co jsi odešla. Neměla jsem jak ti to dát vědět. Nevěděli jsme, kam jsi zmizela.“

„Babička to věděla. Řekla jsem jí to. Vadilo by ti, kdybych s tou rachotinou zajela za dům?“ Udeřila pěstí o kapotu. „Vypadá příšerně.“

„Co se stalo s babiččiným autem, tím ojetým, co ti dala?“

„Střelila jsem ho v New Yorku. Babička mi řekla, že ho můžu prodat, když budu chtít.“

„Takže tam jsi byla, v New Yorku?“

„Ne, tam jsem zůstala jenom rok. Žila jsem všude možně. Jako máma.“

Upřeně se zadívaly jedna druhé do očí a všechno kolem najednou ztichlo. „Proč jsi sem přijela, Sydney?“

„Potřebuju někde bydlet.“

„Jak dlouho?“

Sydney se zhluboka nadechla. „To nevím.“

„Nemůžeš tu Bay nechat.“

„Cože?“

„Jako nás tu nechala máma. Nemůžeš ji tu nechat.“

„Já bych svoji dceru nikdy neopustila!“ vykřikla Sydney trochu hystericky a Claire si náhle uvědomila všechno, co nebylo vyřčeno, příběh, který před ní Sydney tajila. Muselo se jí stát něco opravdu hrozného, když se sem vrátila. „Co chceš, abych udělala, Claire, mám tě prosit?“

„Ne, nechci, abys mě prosila.“

„Nemám kam jít,“ pokračovala Sydney. Slova cedila skrz zuby, jako by vyplivovala slupky ze slunečnicových semínek a ty zůstávaly ležet na chodníku a tam se pak pekly a tvrdly na slunci.

Co měla Claire dělat? Sydney byla rodina. Ale nepříjemné životní zkušenosti ji naučily, že si člověk nemůže být rodinou jistý. Také přišla na to, že vám její členové můžou ublížit bolestněji než kdokoli jiný na světě. „Už jste snídaly?“

„Ne.“

„Sejdeme se v kuchyni.“

„Pojď, Bay, zajedu s autem za dům,“ zavolala Sydney na dceru a ta k ní přiběhla.

„Bay, máš ráda jahodové koláče?“ zeptala se Claire.

Bay se na ni usmála Sydneyiným úsměvem. Až to Claire zabolelo, když se na ni podívala, připomnělo jí to všechny věci ze Sydneyina dětství, které by ráda vzala zpět, jako to, jak ji vyháněla ze zahrady, když chtěla vidět, co tam Claire s babičkou dělají, nebo jak schovávala recepty na horní police, aby se Sydney nikdy nedozvěděla, jaká mají tajemství. Claire neustále dumala nad tím, jestli právě ona nezavinila, že Sydney nikdy nechtěla být Waverleyová. Bude tohle dítě taky nenávidět všechno, co se váže k rodinnému jménu? Bay to ještě neví, ale má dar. Claire by ji ho třeba mohla naučit používat. Netuší, jestli se kdy se Sydney usmíří nebo jak dlouho tu sestra hodlá zůstat, přesto by mohla zapřemýšlet nad tím, co všechno by mohla s Bay dělat.

V několika minutách se Claire dokonale změnil život. Její babička kdysi ji i Sydney přijala. A Claire udělá pro Sydney a Bay totéž. Aniž by se na cokoli ptala. Tak se totiž chová pravá Waverleyová.

„Jahodové koláče mám moc ráda!“ odpověděla Bay.

Sydney se tvářila zaskočeně. „Jak jsi to věděla?“

„Já ne, to Evanelle,“ řekla Claire a zamířila k domu.

Sydney zaparkovala subaru vedle bílé dodávky za domem, před samostatnou garáží. Bay z auta vyskočila, ale Sydney z něj vystoupila méně energicky. Vyndala z vozu kabelu a Bayin batůžek, pak auto obešla a odšroubovala z něj washingtonskou poznávací značku. Zastrčila si ji do tašky. Tak. Teď už nikdo nebude moct přijít na to, odkud sem přicestovaly.

Bay stála na příjezdové cestě oddělující dům od zahrady. „Tady budeme opravdu bydlet?“ zeptala se asi pošestnácté od doby, kdy tu ráno zastavily.

Sydney se zhluboka nadechla. Bože, nemůže tomu uvěřit. „Ano.“

„Tenhle dům je jako pro princeznu.“ Bay se otočila a napřáhla ruku k otevřené brance. „Můžu se jít podívat na kytky?“

„Ne. To jsou Claiřiny kytky.“ Uslyšela žuchnutí a pak sledovala, jak se až k jejím nohám kutálí jablko. Chvíli na něj zírala. Nikomu z rodiny nikdy nepřišlo divné, že mají strom, který předpovídá budoucnost a hází po lidech svými plody. Ale uvítal ji mileji než Claire. Odkopla jablko zpátky do zahrady. „K tamhleté jabloni vůbec nechoď.“

„Nemám ráda jablka.“

Sydney si před Bay klekla. Zastrkala jí vlasy za uši a narovnala tričko. „Tak, jak se jmenuješ?“

„Bay Waverleyová.“

„A kde ses narodila?“

„V autobuse.“

„Jak se jmenuje tvůj táta?“

„Nevím.“

„Kde bydlíš?“

„Všude.“

Vzala dceru za ruce. „Víš, proč musíš takhle odpovídat, viď?“

„Protože tady jsme někdo jiný. Už nejsme ty, co jsme byly dřív.“

„Udivuješ mě.“

„Děkuju. Myslíš, že mě Claire bude mít ráda?“

Sydney se zvedla a chvíli zůstala jen tak stát, aby získala rovnováhu, když se jí před očima objevily temné skvrny a svět kolem ní se rozostřil. Svědila ji kůže, jako by jí naskočila kopřivka, a každé mrknutí ji bolelo. Byla tak unavená, že skoro nemohla chodit, ale nechtěla připustit, aby Bay, natožpak Claire zjistily, jak na tom je. Podařilo se jí usmát. „Byla by blázen, kdyby ne.“

„Líbí se mi. Připomíná mi Sněhurku.“

Vešly přes sušárnu do kuchyně a Sydney si místnost s úžasem začala prohlížet. Byla úplně jiná, zabírala velkou část toho, co dřív používaly jako jídelnu. Všude viděla nablýskanou ocel a odevšad na ni dýchala výkonnost. Stály tam taky dvě velké chladničky a dvě trouby na pečení.

Beze slova přešly ke kuchyňskému stolu a usadily se. Sledovaly Claire, jak jim nalévá kávu a vkládá do toasteru dva kousky koláče. Sydney zaznamenala, že se Claire změnila, ne nijak zásadně, ale v maličkostech, tak jako se v průběhu dne mění světlo. Sklonem a barvou. Měla jiné držení těla, už kolem sebe nešířila vlny neukojitelného sobectví. Vypadala spokojeně, tak jako kdysi jejich babička. Ve stylu „nesnaž se na mně nic měnit a budu v pohodě“.

Jak tak Sydney Claire pozorovala, uvědomila si, že její sestra je krásná. Nikdy dřív jí to nepřišlo. I ten muž, který tu s ní předtím byl, si to myslel. Očividně ho přitahovala. A Bay to k ní taky táhlo, nebyla od ní schopná odtrhnout oči, dokonce ani tehdy, když před ni Claire na stůl položila teplý koláč a sklenici mléka.

„Takže ty provozuješ cateringovou společnost?“ ozvala se konečně Sydney, když jí Claire podala hrnek kávy. „Viděla jsem tvoji dodávku.“

„Ano,“ odpověděla Claire, a jak se pootočila, uvolnila kolem sebe vůni máty a bezu. Sydney si všimla, že její vlasy jsou teď delší a halí jí ramena jako šál. Používala je jako ochranu. Jestli něčemu na světě Sydney rozuměla, pak vlasům. Oblíbila si kadeřnický kurz i práci v salonu. Vlasy toho o lidech vypovídají víc, než kdo tuší, a Sydney jejich jazyku dobře rozuměla. Překvapilo ji, že několika dívkám v kurzu to připadá těžké. Pro Sydney to byla druhá přirozenost. Odjakživa.

Neměla sílu dál se pokoušet vést s Claire rozhovor, když jí to tak ztěžovala, a tak se radši napila kávy. Ucítila v ní skořici, chutnala přesně jako ta, co dřív vařila babička Waverleyová. Chtěla jí vypít víc, ale začala se jí třást ruka a musela šálek odložit.

Kdy naposled spala? Dohlížela na Bay, aby si dostatečně odpočinula, ale sama měla příliš velký strach na to, aby si víc než zdřímla. Pospávala na odpočívadlech a parkovištích supermarketů, které lemovaly jejich cestu. V hlavě se jí ještě teď v nekonečné smyčce promítaly kilometry a kilometry dálnic a v kostech nepřestala cítit hukot dopravy. Celá cesta jim trvala deset dní, přežívaly o jídle, které jim zabalila, bílém chlebu, zázvorkách, levném burákovém másle, co chutná po oleji, a krekrech, které se i při nejjemnějším doteku drolí. Nebyla si jistá, jak dlouho ještě vydrží neplakat.

„Pojď se mnou, Bay,“ řekla, jakmile dcera dosnídala. „Půjdeme nahoru.“

„Na postele jsem dala nové povlečení, co přinesla Evanelle,“ ozvala se Claire.

„Do které místnosti?“

„Tvůj pokoj je pořád tvůj pokoj. Bay může spát v mé staré ložnici. Já teď spím v babiččině.“ Claire stála zády k nim a ze skříněk vyndávala velké dózy s moukou a cukrem.

Sydney vedla dceru přímo ke schodišti, ani se kolem sebe nerozhlížela, protože si už tak připadala dost dezorientovaná a nechtěla zjišťovat, co všechno se ještě změnilo. Bay schody vyběhla a nahoře na ni s úsměvem počkala.

Stálo to za to. Všechno, co udělala, jen když mohla vidět tenhle úsměv.

Sydney nejdřív zavedla dceru do Claiřina pokoje. Byl tam jiný nábytek, z různých místností. Šicí stroj stával dole v obýváku a postel v babiččině ložnici. Bay utíkala k oknu. „Tenhle pokoj se mi líbí.“

„Teta Claire trávívala u toho okna hodiny, dívala se z něj do zahrady. Můžeš spát se mnou, když budeš chtít. Z mého pokoje je vidět ten modrý dům vedle.“

„Možná.“

„Začnu sem nosit naše věci. Pojď se mnou.“

„Nemohla bych tu zůstat?“ Bay se na ni nadějeplně zahleděla.

Sydney byla příliš unavená, aby se s ní dohadovala. „Neodcházej odtud. Jestli si chceš prohlédnout dům, provedeme to pak spolu.“

Odešla z pokoje, ale místo aby zamířila dolů, ke krabicím a taškám, které nechala v autě, přemístila se ke své staré ložnici. Když byla malá, trávívala v ní spoustu času o samotě. Někdy si představovala, že ji tam, jako v nějaké pohádce, uvěznila zlá sestra. Ještě dva roky nato, co jejich matka odešla, spávala Sydney s provazem svázaným z prostěradel pod postelí, aby mohla případně vylézt oknem, až ji matka přijde vysvobodit. Ale potom vyrostla a zmoudřela a uvědomila si, že se matka nevrátí. Taky jí došlo, že udělala dobře, když z Bascomu utekla. Sydney se nemohla dočkat, až odtud sama zmizí, odjede za svým přítelem Hunterem Johnem Mattesonem na kolej, protože oni dva se nikdy nepřestanou milovat, a i když se pak vrátí do Bascomu, bude to v pořádku, protože on se k ní nikdy nechoval jako k Waverleyové. Alespoň do té doby, než se s ní rozešel.

Zhluboka se nadechla a pomalu vešla dovnitř, do chrámu svých vzpomínek. Její postel i šatník zůstaly na místě. Vysoké zrcadlo na sobě pořád mělo několik starých samolepek. Otevřela šatník a objevila v něm krabice plné prádla, s kterým si už stihly pohrát myši. Pokoj ale nebyl cítit zatuchlinou. Nebyl v něm ani žádný prach, Sydney tam vdechovala starou známou vůni, kombinaci cedru a hřebíčku. Claire o něj pečovala, nepředělala ho na odpočívárnu, nezaplnila věcmi, které nepotřebovala nebo nechtěla používat, ani z něj nevystěhovala starý Sydneyin nábytek.

To Sydney stačilo.

Přešla k okraji postele a posadila se na ni. Přitiskla si na ústa dlaň, aby Bay, která si ve vedlejším pokoji tiše prozpěvovala, neslyšela, jak pláče.

Deset dní na cestě.

Potřebuje se vykoupat.

Claire vypadá hezčí a čistší než ona.

Babička Waverleyová umřela.

Bay se tu líbí, ale ještě nezjistila, jaké to je, být Waverleyová.

Co asi dělá David?

Nechala za sebou nějaké stopy?

Tolik věcí se změnilo, jen tahle místnost vypadá na chlup stejně, jako když z ní odcházela.

Přesunula se k polštáři v hlavě postele a stočila se do klubíčka. Za pár vteřin už spala.

Table of Contents

Poděkování

První část

Jedna

Dvě

Druhá část

Třetí část