Panský dům 5: Bouře

Anne Jacobsová

IKAR

Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

STURM ÜBER DER TUCHVILLA

Copyright © 2021 by Blanvalet Verlag in der Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign

Jacket photo © by Nikaa/Trevillion Images und Shutterstock.com

Translation © 2022 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-249-4758-7

Obyvatelé panského domu

Rodina Melzerových

Johann Melzer (1852–1919), zakladatel Melzerovy textilní továrny

Alicia Melzerová (*1858), roz. von Maydorn, vdova po Johannu Melzerovi

Děti Johanna a Alicii Melzerových a jejich rodiny

Paul Melzer (*1888), syn Johanna a Alicii Melzerových

Marie Melzerová (*1896), roz. Hofgartnerová, manželka Paula Melzera, dcera Luisy Hofgartnerové a Jacoba Burkharda

Leopold zvaný Leo (*1916), syn Paula a Marie Melzerových

Dorothea zvaná Dodo (*(1916), dcera Paula a Marie Melzerových

Kurt zvaný Kurti (*1926), syn Paula a Marie Melzerových

Elisabeth Winklerová zvaná Lisa (*1893), roz. Melzerová, rozvedená von Hagemann, dcera Johanna a Alicii Melzerových

Sebastian Winkler (*1887), druhý manžel Lisy Winklerové

Johann (*1925), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Hanno (*1927), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Charlotte (*1929), dcera Lisy a Sebastiana Winklerových

Katharina Schererová zvaná Kitty (*1895), roz. Melzerová, ovdovělá Bräuerová

Alfons Bräuer (1886–1917), první manžel Kitty Schererové

Henni (*1916), dcera Kitty Schererové a Alfonse Bräuera

Robert Scherer (*1888), druhý manžel Kitty Schererové

Další příbuzní

Gertrude Bräuerová (*1870), vdova po Edgaru Bräuerovi

Tilly von Klippstein (*1896), roz. Bräuerová, dcera Edgara a Gertrudy Bräuerových

Ernst von Klippstein (*1891), bývalý manžel Tilly von Klippstein

Elvira von Maydorn (*1860), švagrová Alicii Melzerové, vdova po Rudolfovi von Maydorn

Zaměstnanci panského domu

Fanny Brunnenmayerová (*1863), kuchařka

Else Bognerová (*1873), pokojská,

Maria Jordanová (1882–1925), komorná

Hanna Weberová (*1902), děvče pro všechno

Humbert Sedlmayer (*1896), komorník

Gertie Kochová (*1905), bývalá komorná

Christian Torberg (*1911), zahradník

Gustav Bliefert (1889–1930), zahradník

Auguste Bliefertová (*1893), bývalá pokojská

Liesel Bliefertová (*1913), pomocnice v kuchyni, dcera Augusty Bliefertové a Klause von Hagemann

Maxl (*1914), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Hansl (*1922), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Fritz (*1926), syn Augusty a Gustava Bliefertových

První díl

1

Augsburg, květen 1935

S chylovalo se k desáté dopoledne. Ložnice již byly uklizené, koupelny čisté, přípravy na oběd hotové – zaměstnanci si teď v kuchyni užívali svou chvilku na kávu s mlékem a něco k zakousnutí. Vstávali koneckonců v šest ráno.

„Poštovskej panáček si to sem už konečně hasí,“ hlásila Auguste, která stála u kuchyňského okna, pohled upřený k aleji před rezidencí.

„Melzerovskou vilu si vždycky nechává až nakonec. Aby panstvo mělo poštu na stole až k obědu!“ zavrčela kuchařka Fanny Brunnenmayerová.

„Dneska se ho zeptám, jestli dělá pro Říšskou, nebo pro šnečí poštu,“ prohodil Humbert.

Hanna zrovna chtěla položit na dlouhý kuchyňský stůl ošatku s žemlemi zbylými po panské snídani, ale při jeho slovech se vyděšeně zarazila. „Jenom opatrně, Humberte!“ varovala ho úzkostně. „S tímhle panáčkem nejsou žerty, několik lidí už prý udal.“

Listonošův vlídný předchůdce se před půlrokem odebral do penze a ve vile toho všichni litovali. Nový doručovatel byl totiž uhnětený z docela jiného těsta. Mladý, ještě ne třicet, hubený jako chrt, bledý v obličeji a mrzoutský. Ale zato kovaný straník, nacista od samého vzniku NSDAP, jak sám neustále pyšně zdůrazňoval. To mu také patrně pomohlo k zaměstnání u Říšské pošty.

„Dřív by takovýho pitomce k poště nevzali!“ ozvala se Fanny Brunnenmayerová. „Třikrát za týden nám přinese dopisy adresované někomu jinému, a kam nosí ty naše, vědí jenom nebesa!“

Ale ze všeho nejprotivnější na poštovském panáčkovi, jak ho překřtili, byl jeho demonstrativní hitlerovský pozdrav. S každým příjezdem do dvora vymrštil pravici a zařval Heil Hitler! tak rázně, že to museli slyšet až na Haagské ulici. Kdo na tento státem předepsaný pozdrav nezareagoval, jak se sluší a patří, mohl se nadít nepříjemností. Když mu Hanna předevčírem odpověděla přívětivým „Pozdrav Pánbůh“, pohrozil jí, že zarputilé katolíky už brzy srovnají do latě. Bylo to samozřejmě směšné, leč u bázlivé Hanny se to neminulo účinkem.

„Hnedle bude na dvoře,“ hlásila Auguste.

Hanna si urovnávala zástěru a chystala se vyběhnout ke dveřím, ale Humbert ji pevně chytil za paži.

„Ty ne!“ řekl energicky. „Já tam půjdu a náležitě ho přivítám.“

„Prosím tě ne, Humberte,“ přemlouvala ho. „S takovými není radno si začínat.“

„Tak tam holt půjdu já,“ prohlásila Liesel a nasadila na konvici vatovaný ohřívák, aby káva nevychladla.

Ale to se zase nelíbilo Fanny Brunnenmayerové, protože Liesel byla její chráněnka a dnes už i její nástupkyní.

„Ty už vůbec ne, Liesel!“ poručila jí. „Ty seš tu zaměstnaná jako kuchařka, a ne jako služka.“

Auguste protočila panenky, protože jí došlo, že to zůstane na ní. Uplynuly už skoro dva roky, co k Melzerům znovu nastoupila. Gertie totiž tenkrát dala výpověď a žádná z jejích dvou následovnic se milostivé paní Elisabeth nelíbila. Auguste byla pyšná a šťastná, jak to osud zaonačil, a pevně se rozhodla, že si tohle místo udrží až do konce života.

„No tak já tam jdu,“ prohodila. „Mně nic nemůže udělat. Řeknu mu hezky Heil Hitler!, a kdyby si myslel, že u toho ještě musím zvednout pravou ruku, tak mu vysvětlím, že jsem zrovna měla těžký zánět kloubů a nemůžu se ani podrbat na nose.“

Byl také nejvyšší čas, protože doručovatel už vjížděl do dvora a zvonil zvonkem na řídítkách jako na poplach. Humbert stál zachmuřeně u okna vedle Hanny, také Liesel se k nim přidala, jenom kuchařka zůstala sedět na židli, protože jí zase jednou natekly nohy a vstávalo se jí těžko.

„Už vymrštil pravici,“ oznámila Liesel. „A to ještě ani nesesedl z kola…“

„Jéžiš!“ vykřikla Hanna, „tohle nedopadne dobře.“

„Taky si myslím!“ zajásal Humbert. „Teď mu to strhlo řídítka. Paráda! Rovnou do záhonu. A pořádně si narazil hlavu o obrubník!“

„A dopisy jsou po celém dvoře!“ vyjekla Hanna a v úleku si zakryla dlaní ústa.

Ani Fanny Brunnenmayerová si ten pohled nechtěla nechat ujít. Zvedla se tedy, a navzdory bolavým nohám spěchala k oknu. Opravdu, bicykl se válel po zemi, poštovskej panáček seděl vedle něj a oběma rukama si držel hlavu. Obě poštovní brašny uložené na nosiči se tím nárazem otevřely a část dopisů se vysypala.

„Ježíšmarjá!“ dolehlo do kuchyně Augustino rozrušené zvolání. „Doufám, že jste si neublížil?“

Pošťák ji neuznal za hodnou odpovědi, protože zrovna hledal po kapsách kapesník, jímž by setřel krev, která mu prýštila z nosu. Auguste mezitím seběhla schody před vchodem, aby raněnému pomohla.

„Víte, já si to myslela hned,“ řekla mu a předklonila se nad kolo. „Takhle těžce naložený kolo, to chce držet řídítka oběma rukama, jinak ztratíte balanc, ani nevíte jak. To musíte napřed sesednout, abyste měl pevnou půdu pod nohama, než začnete hajlo…“

„To s tím nemá co dělat!“ zahřímal nešťastník skrz kapesník. „Na cestě něco leželo a já jsem po tom uklouzl!“

„Já teda nevidím, že by na tý cestě něco leželo,“ odporovala Auguste. „Počkejte, já vám pomůžu posbírat ty dopisy…“

„Dejte ruce pryč od poštovních zásilek!“ zaláteřil raněný a s námahou se mátořil. „Ty podléhají listovnímu tajemství. Přineste mi radši mokrý hadr.“

Auguste pořád dělala, jak strašně se vylekala, a rozplývala se ochotou.

„Na nosánek, viďte? Ježišmarjá, ten ale napuchl. Jen aby nebyl zlomenej! To pak může srůst tak, že má jeden skobu místo nosu…“

„Mokrej hadr!“ trval na svém zraněný pošťák, načež si zkusmo sundal kapesník a ohmatával si nos. Skutečně mu natekl.

V kuchyni se zatím všichni náramně a škodolibě bavili. Nakonec se slitovala Hanna. Vzala ze skříně čistou utěrku a strčila ji pod vodovod.

„Hadr na podlahu by mu stačil,“ poznamenal Humbert.

„Ale jdi, jak můžeš být tak zlomyslný!“ pokárala ho a vyběhla s utěrkou za Augustou.

Potom se dívali oknem, jak si poštovský panáček utírá obličej a nepřestává si osahávat nos. Následně šel zvednout kolo s viditelně pochroumaným předním blatníkem, ale bohužel ho vzápětí opřel o zeď, takže z kuchyňského okna už nebylo nic vidět. Jen ta mokrá utěrka, kterou pak hodil Augustě k nohám. Nato začal sbírat dopisy a štosovat je v podpaží, aby je pak mohl nacpat zpátky do brašen.

„A co teď bude s poštou pro náš dům?“ zaslechli Augustino neúnavné vyptávání.

„Nemůžete se dočkat, co?“

„Já jen…“

„Tohle bude mít dohru,“ pohrozil listonoš. „To vám slibuju. Nastražili jste mi past. Na cestě něco leželo!“

„Já nic neviděla, to můžu kdykoli odpřisáhnout. A děkujeme za poštu. Moc toho dneska není, nezapomněl jste na něco?“

„Tohle bude mít dohru…,“ trval vztekle na svém listonoš.

„No ovšem,“ brblala Auguste dál jakoby nic a s dopisy v ruce odcházela ke schodům. „No tak nic ve zlým, a příště si dávejte lepší pozor. Jo, a ještě Heil Hitler!, abych nezapomněla…“

„Tohle si mohla odpustit,“ poznamenala Fanny Brunnenmayerová a s úpěním se odvrátila od okna, aby se posadila zpátky na židli.

„Už si to šlape,“ referovala Liesel. „A jak se obouvá do pedálů! Ten teda musí mít vztek.“

„Doufejme, že z toho nebudou mrzutosti,“ povzdechla si Hanna. „Kdyby kvůli nám udal panstvo…“

„Strašpytle!“ Humbert ji chlácholivě objal kolem ramen. „Teď se napřed nasnídáme, nebo nám vystydne kafe.“

Auguste se vrátila do kuchyně, na tváři spokojený výraz. „Tak už to v životě chodí,“ zazubila se. „Kdo nosí nos příliš nahoru, ten si ho pak natluče. Řekla jsem Christianovi, ať honem zamete dvůr.“

Rychle popošla k dřezu, umyla si ruce a usedla na svoje místo. Ostatní už jedli. Času moc nezbývalo. Kuchařka se musela pustit do přípravy oběda, Humbert připravit stůl v jídelně a Auguste měla nastoupit, až se Johann, Hanno a Charlotte co nevidět vrátí ze školy.

„A proč má Christian zametat dvůr?“ zajímala se kuchařka.

Auguste už žvýkala žemli namočenou v kávě s mlékem.

„Protože se tam válejí šutry.“

„Šutry?“

„Proboha!“ lekla se Liesel. „Christian chtěl dneska dopoledne zasypat ty dvě díry v aleji. Muselo mu něco spadnout z kotouče…“

„A poštovskej…,“ zakoktala Hanna, „… nakonec uklouzl po tom štěrku.“

Humbert odložil hrnek, poněvadž se málem zakuckal smíchy. „Na Christiana je spolehnutí,“ smál se. „Tváří se jako neviňátko, a přitom má pěkně za ušima!“

„Ale to přece nebylo schválně,“ pohoršovala se Liesel. „Něco takového by Christian nikdy neudělal!“

Humbert mávl rukou a sáhl pro kousek uzené šunky, aby si ho položil do rozkrojené žemle.

Fanny Brunnenmayerová se podívala na kuchyňské hodiny a pak se rozhlédla kolem. „A kde vůbec je Else?“

Opravdu – Else nepřišla na svačinu. Kuchařka si toho pro samý rozruch ani nevšimla. Už proto, že Else tu většinou spala vsedě a k jídlu ji museli budit. Byla zkrátka stará. Tak tak ještě zvládla uklidit v pokojích, ale koberce neklepala už celou věčnost. V panském domě Melzerových se však kvůli vysokému věku zásadně nepropouštělo. Týkalo se to i Elsy. Dělala, na co stačila, vysedávala s ostatními v kuchyni a bydlela v podkrovní komůrce stejně jako předtím.

„Dneska ráno tu ještě byla,“ podotkl Humbert.

„No ovšem. Potom jsme obě zamířily do prvního patra,“ dala se slyšet Auguste. „Ona měla převlékat postele v panských pokojích a já šla naproti do přístavby, protože se děti musely vypravit do školy.“

Hanna uklízela v červeném salonu a v zimní zahradě, kde včera panstvo sedělo u večeře, pánský pokoj se nepoužíval už dlouho. V pokojích „mladého panstva“, tedy Dorothey a Leopolda, stačilo jen trochu utřít prach, protože se tou dobou neobývaly. Leo minulý rok složil maturitu a studoval teď hudební skladbu v Mnichově. Dodo – k naprostému zděšení své matky – odešla ze školy krátce před maturitou, aby mohla v Berlíně-Staakenu absolvovat výcvik na pilotku motorových letadel. Drahý kurz jí zaplatila teta Elvira, jež se už dávno skvěle začlenila do života v domě a z Dodiných leteckých ambicí byla nadšená.

„Já se po ní půjdu podívat,“ usoudila Hanna a dopila hrnek. „Nejspíš nakonec někde usnula.“

„Ale že se nedokáže aspoň trochu vzchopit!“ láteřila Fanny Brunnenmayerová. „Je o dobrých deset roků mladší než já, a přitom vypadá jako stařena.“

Dlouholetá melzerovská kuchařka oslavila předloni sedmdesátku, ale nadále vládla kuchyni železnou rukou. Dohlížela na svou „následovnici“ Liesel, a kdykoli to bylo potřeba, přiložila ruku k dílu i sama. Jenom nohy jí dělaly starost. Kolena měla věčně oteklá a bolavá, a ani chodidla jí nesloužila jako kdysi. Proto už také neobouvala jiné boty než široké plstěné pantofle.

„To je tím, když jeden stojí padesát roků u plotny,“ usoudila Fanny rozmrzele.

Ozval se zvonek z terasy. Platilo to Augustě, která se s hekáním zvedla, protože milostivá paní Elisabeth s manželem seděli na sluníčku a nejspíš zatoužili po další konvici limonády a čerstvém pečivu. Když už stála u dveří do haly, objevila se na chodbě pro služebnictvo Hanna a vedla za ruku naprosto zoufalou Elsu.

„Tady jsi, Elso!“ vykřikla s úlevou Auguste. „Kde ses schovávala? Scházelas nám.“

Else vzlykala a hřbetem ruky si utírala slzy. „Že zrovna tohle se mi musí na stará kolena stát…,“ bulela. „Jenom to nikdo nepovídejte milostpánovi. Musela bych se před ním samou hanbou propadnout do země…“

„Napřed si dej kávu s mlékem,“ vybídla ji Hanna dobrácky. „Nikdo si ničeho nevšiml, protože jsem tě včas našla.“

Auguste k své lítosti už neměla na další vyptávání čas. Musela sebou hodit, protože milostivá paní Elisabeth se vyznačovala netrpělivostí. Ale v kuchyni bylo všem jasné, že na Elsu padla po namáhavém převlékání lůžek taková únava, že na jednom z nich usnula. Hanna ji našla, jak blaženě pochrupuje v milostpánově posteli.

„To už to s tebou došlo hodně daleko,“ zanadávala si pobouřeně kuchařka. „Kdyby tě tam milostpán našel, nestačil by se divit!“

Else dřepěla u stolu se sklopenou hlavou a nechala se od Hanny utěšovat. Velkými doušky upíjela černou kávu a všechny kolem ujišťovala, že už se jí to určitě nikdy nestane.

„Tohle mě probralo,“ tvrdila. „Byl to pokyn od samého Pánaboha, že se musím vzpamatovat.“

Na druhé straně stolu seděl Christian. Cpal do sebe poslední žemli a zamyšleně pil svou kávu. Také on měl špatné svědomí, neboť si uvědomil, co natropil.

„Naložil jsem si na kolečko o pár lopat štěrku víc,“ přiznal. „Nechtělo se mi s tím jet třikrát, a tak jsem si ty fůry udělal jen dvě. A jak jsem to bral obloukem kolem rondelu, tak se mi z toho něco svezlo. Chtěl jsem to hned zamést, ale pak jsem viděl, jak se kůň zase zaklínil v plotě, a tak jsem…“

„To je v pořádku, Christiane,“ utěšovala ho Liesel, která už stála u sporáku a restovala cibuli na guláš. „Tvoje vina to není, že ten pitomec neumí jezdit na kole.“

„A co když nás teď udá?“ obával se Christian. „Beztak má na nás spadeno. Pamatuješ přece ten cirkus v dubnu, když jsme nevyvěsili prapory s hákovým křížem.“

Vyvěsit vlajky k vůdcovým narozeninám opravdu napřed zapomněli, ale později to dohnali. I rodina Melzerů se musela přizpůsobit novému režimu, jenž za tu dobu stačil pevně ovládnout celou zemi. Už kvůli továrně, která jen s velikou námahou přežila hospodářskou krizi a nyní by bez jednoznačné orientace v nacionálně-socialistickém duchu neměla šanci na další zakázky. Před dvěma lety se udály hrozné věci. Adolfa Hitlera zvolili říšským kancléřem a nacionální socialisté zakrátko získali i většinu v Reichstagu. A jen pár dní nato vypukla všude „nacionální revoluce“, jak ji nacisté nazvali. Také v Augsburgu se hojně zatýkalo, zatčení putovali to takzvané ochranné vazby. Sebrali je ve dne nebo v noci a zavřeli do soudní věznice v Katzenstadelu, odkud je dopravovali do koncentračního tábora v Dachau. Zasáhlo to respektované občany, městské radní sociální demokracie a komunistické strany, odboráře, ale i prosté dělníky. I naproti v Melzerově továrně byli někteří lidé odvedeni a dodnes se většina z nich už nikdy nikde neobjevila. S pomocí dobrých přátel se Melzerovým podařilo před Dachau zachránit pouze Sebastiana Winklera, kterého nacisté zavřeli do vězení hned na začátku. Ve vazbě však beztak pobyl celé čtyři týdny. Milostivá paní Elisabeth si svého manžela směla vyzvednout. Do věznice ji vezl Humbert, jenž se z pohledu na propuštěného vězně dodnes nevzpamatoval.

„Byl strašně vyhublý,“ popisoval ostatním. „Vlasy ostříhané a obličej samá modřina. Bili ho tam. Kopali ho vysokými botami do tváře. S každým těžkým zločincem tam zacházejí lépe než s těmihle nebožáky, které tam tajně odvádějí.“

Pan Winkler žil od té doby ve vile jako vězeň. Do Augsburgu se už neodvažoval a veškerý svůj čas trávil s rodinou. Nanejvýš zašel občas naproti ke stájím tety Elviry, kde se jeho malé děti učily jezdit na koni. Po večerech, jak referovala Auguste, psal nějakou „učenou“ knihu. V továrně, kde dřív vedl účetnictví, se už nesměl ani ukázat.

„Je to hanba,“ nechala se slyšet Fanny Brunnenmayerová. „Vždyť to pan Winkler s těmi svými komunistickými nápady myslel dobře. Je to dobrý člověk, mouše by neublížil.“

„Myslím, že můžeme být rádi, že je tu s námi,“ usoudil Humbert.

Po prvním šoku a hrůze se všichni opatrně zařizovali v nových poměrech. Nic naplat, život musel jít dál. I v továrně se to lepšilo. Dělníci měli práci, tkalcovna opět dostávala zakázky, dluhy byly zaplaceny. Ovšem zkrácená pracovní doba existovala pořád a textilní průmysl na tom zdaleka nebyl tak dobře jako ostatní branže ve městě. V prvé řadě strojírny MAN, kde bylo nezbytné zavést dodatečné směny. Ale zaměstnance panského domu už nesužovala starost, že by museli sloužit cizímu panstvu nebo si dokonce hledat jiné zaměstnání. Kuchařka se místo toho radovala, že má opět z čeho vařit a může panstvo hýčkat rozmanitými pokrmy. A hlavně teď měla možnost předávat své kuchařské umění Liesel, která byla už čtyři roky vdaná za zahradníka Christiana a v kuchyni melzerovského domu zaujímala důležité místo. Radostná událost se zatím neohlašovala a Fanny tomu byla opravdu ráda, protože kvůli dítěti by se Liesel mohla svého místa vzdát. A to by byla škoda, když má takový talent na vaření.

„Děti si zatím radši nepořizujte,“ radila mladým manželům. „Máte tady oba dobré místo, a to pak není čas vychovávat děti.“

Všichni přitom věděli, že Liesel a Christian by si děti moc přáli. Jenže čáp pořád ne a ne přiletět.

Christian měl dneska naspěch, chvátal do parku, že musí nově osázet záhony u terasy. V kuchyni tak zůstaly jenom Else, Liesel a Fanny Brunnenmayerová. Liesel strčila Else pod nos prkénko na krájení, pažitku a nůž, aby měla co dělat a zase neusnula. Fanny seděla u stolu, kde tvarovala knedlíky a neustále si namáčela ruce do hrnce se studenou vodou, aby se jí těsto nelepilo mezi prsty. Liesel přidávala všemožné přísady do guláše, jehož lahodná vůně se nesla celou kuchyní.

„Nezapomeň na muškát, Liesel,“ připomněla jí kuchařka. „Jen malininkou špetku, ale musí tam být. Česneku jsi dala moc, celou dobu mi stoupá do nosu…“

„Ach jéje,“ povzdechla si Liesel. „Taky jsem se toho bála, ale zkrátka už se stalo.“

Else dokrájela pažitku a vstala, aby mohla kuchařce přinést prkénko. Ta po něm hodila okem a poznamenala, že na salát se měly stonky nakrájet víc najemno.

„Do dvora vjelo nějaké auto,“ hlásila Else.

„To bude milostpán,“ usoudila Liesel. „Dneska je tu nějak brzo…“

„Ale to není milostpánův vůz,“ odporovala Else. „Přijela nějaká návštěva.“

„Návštěva?“ zavrčela kuchařka. „Já to tušila. Udělala jsem pár knedlíků navíc a guláš budeme muset nastavit. A kdo to je, Elso? Můžeš se podívat z okna?“

„Je vyzáblá, ale má drahé oblečení. A taky šoféra. Ten jí podržel dveře vozu a uklonil se jako před královnou. Teď se otočil – a jé, toho přece znám. Není to… ten Rus?“

„Jaký Rus?“ podivila se Liesel.

Ale Fanny Brunnenmayerová to pochopila.

„Že by nakonec Grigorij? Ten, co svedl naši Hannu a potom ještě házel okem po Augustě? Jestli je to on, tak taky vím, kdo z toho auta vystoupil.“

Liesel tu historku znala jen z doslechu, a tak pouze pokrčila rameny a dál míchala guláš. „A kdo z toho auta měl vystoupit?“ zeptala se jen tak přes rameno.

„Ta mrcha Serafina,“ sykla Fanny. „Ta Grigorije zaměstnala jako svého šoféra, když se vrátila z Maydornu.“

„Serafina Grünlingová,“ žasla Else. „Ta, co tu kdysi byla guvernantkou, když se ještě jmenovala von Dobern?“

„Přesně ta,“ houkla kuchařka a položila na talíř poslední knedlík. „Až na to, že Grünlingová už dávno není. Dala se rozvést.“

„Jo, a proč?“ podivila se Else. „Přece zbohatla, když se vdala.“

„Ovšem,“ odpověděla Fanny Brunnenmayerová. „Jenže Grünling je Žid.“

„A tak,“ přitakala Else, jako by to bylo logické vysvětlení. „A co chce v našem domě?“

„Rozhodně nic dobrého,“ zavrčela kuchařka. Nato se sténáním vstala od stolu, aby mohla naklást knedlíky do vařící vody.

2

L isa s momentální situací rozhodně nebyla nespokojená. Po tom hrůzyplném strachu, jímž si kvůli Sebastianovi prošla, po všech těch bezesných nocích a oceánech prolitých slz byla šťastná, že ho má zase doma. Láskyplně o něj pečovala osvědčeným způsobem, tedy jako matka i zdravotní sestra v jedné osobě. Vytýkala mu, že nedal na její varování, aby vystoupil z komunistické strany, dokud je ještě čas. Sebastian byl poddajný jako malé dítě, což Elisabeth připadalo mimořádně dojemné, jen s láskou už to tak nefungovalo. Zážitky z vězení rozbily cosi v jeho mužnosti. Ne tělesně, na tomto poli žádné újmy nedošel, ale něco se zlomilo v jeho nitru.

„Nezlob se na mě, drahá,“ omlouval se jí po večerech, „mám v hlavě takový zmatek, že se bojím, abych tě nezklamal. Dopřejme si ještě trochu času.“

Lisa pro to měla pochopení – přece ho milovala. Skutečná láska je víc než jen ta tělesná. Milovala ho z celého srdce, a byla proto daleka nějak na něj naléhat. Jednoho dne to bude zase ten starý Sebastian, chce to jen trochu trpělivosti. O tom vůbec nepochybovala. Večerní schůze strany nebo charitativní činnost v dělnickém domově v Mittelstrasse už patřily minulosti. Komunistická strana neexistovala a dělnický domov policie zavřela. Ostatně ani jeho horlivá práce vedoucího účtárny v továrně se Lise dvakrát nezamlouvala, protože býval celý den pryč a po večerech nezřídka vysedával s Paulem v pánském pokoji, kde společně popíjeli koňak a hovořili o pracovních záležitostech. Ne, v té době ze svého miláčka neměla skoro nic, nanejvýš o nedělích, ale to ho zase spíše než manželka zaměstnávaly děti.

Ale teď ho za dopolední, která děti trávily ve škole, měla jen pro sebe. Mohla mu být nablízku, hýčkat ho a pečovat o jeho zdraví. Neštěstí bylo zažehnáno – bylo jen zapotřebí, aby Sebastian zůstal rozumný a dbal na její rady. Pak už se mu nic nestane. Jednou i ten bláznivý Adolf Hitler zase zmizí, stejně jako všichni předchozí kancléři, i nebohý dobrý císař Vilém. Potom nastanou nové časy.

Na terase dnes panovalo veliké horko, zvláště teď s nadcházejícím polednem. Lisa si donesla pletení a rozevřela dva slunečníky. Poté sem z knihovny přišel i Sebastian, v podpaží jeden knižní svazek.

„Co to čteš, miláčku?“ zeptala se ho za horlivého cvakání jehlicemi.

„Na západní frontě klid, od Ericha Marii Remarqua…“

„Ach bože,“ vzdychla Lisa a zkoumavě si prohlédla ponožku, kterou právě pletla. „Pořád si vybíráš takové vážné knihy, miláčku. Nemohl bys mi podržet vlnu, abych si mohla namotat klubko?“

„Ovšem, drahá, jenom bych si rád dočetl kapitolu,“ odpověděl a sundal si brýle, aby si utřel pot z čela. „Ten román je velice napínavý, protože ukazuje, jak válka ničí veškerou kulturu a morálku lidstva a pouští z řetězu bestii v nás.“

Lisa se otřásla a musela si znovu přepočítat oka na jehlici.

„Čteš strašné knihy,“ mínila nesouhlasně.

„I hrůzy jsou poučné,“ namítl Sebastian a zahleděl se do svazku. „Musíme pracovat na tom, aby už nikdy nebyla válka. Lidstvo místo ní musí najít cestu, jak spolu žít v míru a spravedlnosti.“

Lisa si opět povzdechla, neboť se bála, že její muž znovu začne rozvíjet své teze o světové komunistické revoluci. Odložila pletení do košíku a zvedla se, že půjde stisknout zvonek namontovaný vedle vstupu na terasu.

„Dnes je horko,“ prohodila. „Dám ti od Augusty přinést slamák a ještě jednu karafu limonády s ledem.“

„Jen to nech, miláčku. Pro klobouk si můžu dojít sám…“

„Ale ne,“ zamítla jeho návrh, zavrtěla hlavou a zmáčkla zvonek. „To je její úkol. Personálu tím žádnou laskavost neprojevíš, když za něj převezmeš jeho práci, chápeš? Každý člověk má právo na práci, i naši zaměstnanci. Co myslíš, že by se stalo, kdybych šla do kuchyně a uvařila si tam oběd? Kuchařka by mě nejspíš ukamenovala.“

Sebastian si beze slova nasadil brýle a vrátil se do příběhu ze světové války. Když se Lisa opět posadila, proutěné křeslo pod ní jen zaskučelo. Letní polední klid zaplňovalo pocvakávání pletacích drátů a cvrlikání vrabců. Ale pak se do toho všeho náhle vmísil jakýsi jiný zvuk.

„Děkuji, já se tu vyznám,“ zaslechli ženský hlas.

„Ale… přece bych vás měla ohlásit, milostivá paní?“

„Není třeba. Panebože – otevřenou terasou je tak krásný výhled na park! A ta hra světel v keřích… Vezměte mi klobouk, Hanno!“

Lisa leknutím upustila dvě oka, Sebastian udiveně zvedl hlavu – ale to už nečekaná návštěvnice překročila práh. Na úzkých rtech Serafiny von Dobern, rozvedené Grünlingové, pohrával vítězný úsměv. Za ní se vynořila zoufalá Hanna a pohledem a gesty Lise naznačovala, že tomuto přepadení nemohla zabránit.

„Heil Hitler,“ zdůraznila Serafina pozdrav. Usmála se přitom nejprve na Lisu a vzápětí i na Sebastiana.

Její pozdrav opětovalo zaražené mlčení. Serafina von Dobern neplatila v melzerovské vile za neznámou osobu. Kdysi byla Lisinou nejbližší přítelkyní, ovšem později se z ní vyklubala intrikánka, která kdekomu ztrpčovala život, především pak Marii. Když se provdala za advokáta Grünlinga, který dobře vydělal na hospodářské krizi, získali manželé mimo jiné i statek tety Elviry na Maydornu.

Lisa se potřebovala pár vteřin vzpamatovat, než zaujala onen postoj, k němuž Alicia Melzerová své dcery vychovala.

„Serafino!“ pronesla s chladnou zdvořilostí. „Čemu vděčím za tu čest, že jsi nás tak nečekaně navštívila?“

Serafina takové přijetí čekala, koneckonců nebyla hloupá ani naivní. Mávla nad tím rukou a ještě o něco přidala na úsměvu.

„Ó, buď bez starosti, jsem tu jenom na skok. Už nějakou dobu se angažuji v místní Nationalsozialistische Volkswohlfahrt a starám se o zimní pomoc. Je to veliká a naléhavá sociální péče, kterou na svých bedrech nese vláda i všechen německý lid. Všimla jsem si, že pořád ještě nemáte na dveřích vylepený náš plakát…“

Tuto ošklivou věc dostávali všichni, kdo přispěli na Winterhilfswerk. Plakáty se tiskly každý rok nové a stálo na nich: MY JSME POMOHLI.

„Visí na dveřích do kuchyně,“ poznamenala Lisa uštěpačně. „Nezdálo se nám vhodné, aby hyzdil naše pěkné domovní dveře.“

„I to se podívejme,“ utrousila Serafina dotčeně a zvedla obočí. „Škoda že naše požehnaná a důležitá práce dochází v tomto domě tak malého uznání.“

„Přispíváme pravidelně značnou sumou,“ ohradila se Lisa a přešla do protiútoku. „Mimochodem, překvapuje mě, že tě vidím zase tady v Augsburgu. Myslela jsem, že jsi za tu dobu v sobě objevila vášeň pro venkovský život.“

Serafině utkvěl zrak na knize, kterou Sebastian upustil do klína. Stačila si přečíst název? Patrně ano, té potvoře jen tak něco neunikne.

„Venkovský život?“ ušklíbla se Serafina, přitáhla si jednu z proutěných židlí a bez vyzvání se na ni usadila. „Ach Liso, víš – když někdo žil ve městě tak dlouho, těžko si pak zvykne na venkov natrvalo. Jistě, trávila jsem dětství na statcích rodičů, ale to už je nějaký ten pátek, a v zimě jsme většinou pobývali v některém z našich domů v Berlíně…“

Ta se tedy pěkně naparuje, zuřila Lisa v duchu. Probůh, její rodiče sice měli před válkou statek v Braniborsku, ale mluvit o „statcích“ a „městském domě“ byla neskutečná drzost. Kromě toho po válce to s vámi šlo všechno do háje, což my tady u nás víme až moc dobře, pomyslela si. „Vlastně je to škoda,“ prohodila s falešnou lítostí. „Teta Elvira tolik doufala, že v tom krásném statku najdeš zalíbení. Zvlášť když má tak vynikajícího správce.“

„Vskutku,“ poznamenala Serafina a úkosem se podívala na jejího manžela. „Tvůj bývalý muž se činí opravdu dobře. Vážně, Liso – naučila jsem si ho vážit. Tvého Klause von Hagemann…“

Lisa se zhluboka nadechla, aby jí na to něco odsekla, ale v tu chvíli se na terase objevila Auguste poptat se, jaké má panstvo přání. Lisu zasáhl její chápavý pohled. Auguste – stejně jako všichni její kolegové – Serafinu dvakrát nemusela.

„Co vám mohu přinést, milostivá paní?“

„Slaměný klobouk pro mého muže. Tady na terase je nepříjemné horko.“

„To je pravda, milostivá paní,“ odpověděla Auguste. „Slunce přímo pálí. Kuchařka vzkazuje, že se může podávat oběd.“

„Děkuji, Augusto…“

Serafina bezpochyby zaregistrovala, že se nikdo nechystá nabídnout jí občerstvení, o pozvání na oběd ani nemluvě. Přesto se neměla k tomu, aby se odporoučela. Zůstala sedět na proutěné židli jakoby nic, opřela se a přehodila si nohu přes nohu. I v tom vedru měla hedvábné punčochy a její boty musely stát jmění. Rovněž její letní kostým byl šitý na míru a určitě byl i drahý. Lisa rychle pohlédla na svého manžela, jenž hovor sledoval celý sklíčený a začal si listovat v knize. Ta scéna pro něj byla strašně nepříjemná!

„Klaus von Hagemann a já jsme se rozešli velice přátelsky,“ pronesla Lisa s úsměvem. „A on si mezitím našel milou ženu, která mu porodila roztomilé děti.“

Z Lisiny strany šlo o zlomyslnost, kterou trousila až příliš ráda. Pauline, nová žena jejího exmanžela, byla odporná fúrie, která ztrpčovala život i tetě Elviře. Dokonce se proslýchalo, že na ni spáchala atentát. Prokázat to nešlo, ale bylo to velmi pravděpodobné. I Serafina si s tou ženou nejspíš užila své.

„Ano, je to okouzlující osoba,“ zašveholila Serafina, ale tentokrát se nedalo přehlédnout, že lže. „Možná je… tak trochu příliš venkovská. Není zrovna to, co by si tvůj bývalý manžel zasloužil, ale přesto jsme si spolu rozuměly. Když jsem odešla ze statku, velice se rmoutila.“

Lisu by zajímalo, která z těch dvou jedovatých babizen si odnesla vavřín vítězství, ale k tomu by se Serafina nikdy nevyjádřila. Patrně to byla ona. Měla větší inteligenci a jako majitelka panství tahala za delší konec provazu. Pravda, teta Elvira se o bojích mezi Serafinou a Paulinou tu a tam pár podrobností dozvěděla. Služebná Dörthe, kterou si tehdy přivedla Lisa ze statku tety Elviry, se totiž před dvěma lety do Maydornu vrátila a se svou dřívější paní si dopisovala. Žádným velkým literárním nadáním však neoplývala, a tak těch pár vět, jež přenesla na papír, bylo spíš vyjádření skoupé a především plné pravopisných chyb.

„Slyšela jsem, milá Serafino, že ses mezitím také rozvedla…,“ přisadila si Lisa, leč svou bývalou přítelkyni tím bohužel do rozpaků neuvedla. Serafina si zastínila oči rukou, protože ji oslňovalo slunce, a žádanou informaci Lise poskytla s obdivuhodnou otevřeností.

„To bylo přece samozřejmé, milá Liso. K tomu sňatku jsem se rozhodla kdysi z nouze, ale teď, kdy se naše Německo pod vedením Adolfa Hitlera ubírá tak úžasnou novou cestou, jsem pochopila, že jako německá žena nemohu dál vést společný život s Židem.“

Lisa si vzpomněla, jak ta falešná zmije tenkrát nebohého Grünlinga zapředla do svých sítí, a nakonec ho ulovila. Advokát Grünling nebyl žádný chudý sirotek. Za hospodářské krize, kdy Melzerovi stejně jako mnoho dalších bojovali o holou existenci, se značně obohatil všelijakými pochybnými obchody.

„A tvůj bývalý muž? Odjel z Německa?“ chtěla Lisa vědět.

„Inu – ano. Musela jsem mu financovat vycestování do Ameriky. Bylo to drahé, ale jsem jednou dobrák a koneckonců jsem ráda, že už se s ním nemusím vídat. Vzpomínka na toto… pomýlení mě pořád ještě tíží na duši. Bohudík jsem se po rozvodu mohla zbavit i jeho jména, takže si opět můžu říkat von Dobern.“

Lisa na moment ztratila řeč. Pak se pokusila pochopit, co za těmi slovy vězí.

„Rozuměla jsem dobře? Tys mu financovala vycestování?“

Serafina ji obdařila shovívavým úsměvem. Lisa si přitom všimla, že si nechala udělat nové zuby. Bezvadně bílé a od pravých skoro k nerozeznání.

„Samozřejmě,“ pronesla dotazovaná s nevinným výrazem. „Grünling už před několika lety přepsal všechno na mě. Kvůli daním. A taky z opatrnosti. Chápeš? On si vážně myslel, že mu budu do Ameriky převádět další platby, ale to samozřejmě dělat nehodlám. Proč bych jako německá žena měla financovat Žida v Americe? To po mně nemůže nikdo žádat.“

Ta odporná, zákeřná svině, pomyslela si Lisa. Chudák chlap jí svěřil všechen svůj majetek a věřil, že mu z něho aspoň část převede do Ameriky. Tak to se zmýlil na plné čáře. Serafina si nechala všechno pro sebe a on se má co ohánět, aby se tam za velkou louží postavil znovu na nohy. Je to zvláštní, že zrovna ten mazaný lišák Grünling byl tak naivní a důvěřoval téhle proradné kryse. Inu, každý jednou na něco či na někoho dojede.

Z myšlenek ji vytrhl nějaký zvuk. Sebastianovi se svezla kniha z klína a spadla na terasové dlaždice. Serafina zvedla hlavu a se zájmem si měřila manžela své někdejší přítelkyně.

„Ach, pan Winkler! Byl jste tak zabrán do četby, že jsem se vás neodvažovala oslovit. Doufám, že už se vám vede lépe.“

Nebylo úplně jasné, co tím myslí, ale určitě se k jejím uším doneslo, že Sebastiana Winklera coby aktivního člena komunistické strany vzali do ochranné vazby.

„Děkuji…,“ odpověděl Sebastian a nervózně si odkašlal. „Děkuji za optání.“

„V životě je vždycky důležité mít dobré přátele, viďte?“ nadhodila Serafina. „A rodina Melzerů v Augsburgu přece vždycky představovala instituci, že? V ní všichni za všech okolností stojí při sobě a drží spolu, ať se děje, co se děje…“

Lisa jen taktak tu jedovatou zmiji nepropíchla pletacím drátem. Serafina samozřejmě narážela na to, že Sebastianovo propuštění z vězení zprostředkoval Paul.

„Je to tak,“ přisvědčila Lisa energicky a bojovně vystrčila bradu. „My Melzerové máme smysl pro rodinu. My bychom žádného z nás nevyštvali do ciziny bez prostředků, to se v naší rodině nedělá.“

„Paráda!“ odsekla zlomyslně Serafina, jež narážce porozuměla velice dobře. „Nuže, nerada bych rodinu zdržovala od zaslouženého oběda. Ovšem dosud nebyla vyslyšena moje záležitost ohledně daru pro zimní pomoc. Vidím to správně, že tento dům k požehnanému zařízení naší vlády nepřispěje?“

„Samozřejmě že přispějeme,“ prohlásila Lisa vztekle. „Částka bude převedena jako obvykle, můj bratr se o to postará!“

Serafina vstala a začala si oběma rukama přejíždět sukni, jako kdyby to proutěné křeslo bylo špinavé.

„Ověřím si, že platba přišla, a pošlu vám plaketu…“

V tu chvíli ji cosi nečekaně přerušilo. Na terase se objevily Alicia a teta Elvira. Vyšly si spolu ke koním a nyní se vracely domů na oběd.

„Kohopak to tu vidím!“ zvolala teta Elvira svým obvyklým silným hlasem. „Paní Grünlingová zde v Augsburgu přímo osobně! To je od vás milé, že jste se u nás ukázala. A jak si stojí statek? Běží všechno jako na drátkách?“

„Heil Hitler!“ odvětila Serafina závazným tónem a pokynula oběma dámám. „Na statku Maydorn je všechno v nejlepším pořádku, jak mi včera dopisem sdělil správce. Ovšem já sama jsem se rozhodla stáhnout se z venkovského života a nastěhovat se do jednoho z mých domů v Augsburgu.“

„Já si to myslela, že venkov není nic pro vás,“ usoudila teta Elvira a změřila si Serafinu jízlivě odshora dolů. „Kdo má město v krvi, ten už se nepředělá. No, nic ve zlém. Jste už na odchodu, nebo zůstanete na oběd?“

Lisa jen škytla zděšením. Teta Elvira je opravdu nemožná.

„Velice vám děkuji, ale mám naspěch,“ opáčila Serafina a Lise se ulevilo.

„Tak tedy ne,“ pokrčila teta Elvira rameny. „Škoda, vydatné jídlo by vám udělalo dobře, mladá paní. Vypadáte trochu pohuble.“

„To se vám jen zdá, milostivá paní,“ zareagovala Serafina chladně. „Poroučím se panstvu. Heil Hitler!“

„S Pánem Bohem,“ odpověděla Alicia, jež hovor sledovala mlčky a teď ho musela rozdýchávat. Jako přesvědčené katoličce jí připadalo neúnosné, že nová vláda nařídila pozdrav, v němž Boha nahradil Adolf Hitler.

Ale všechny ženy si své poznámky nechaly pro sebe, dokud si Serafina v hale nenasadila klobouk a neopustila vilu. Poté už se Lisa neovládla.

„Teto Elviro, jak tuhle falešnou zmiji můžeš ještě zvát na oběd? Víš, co provedla se svým mužem?“

Do hovoru zazněl kuchyňský gong a do haly mezitím dorazili Paul a Marie. Vmžiku už oba chvátali po schodech do prvního patra, kde Humbert v jídelně odbíjel gongem poledne.

„Zaběhnu se ještě rychle podívat na děti,“ oznámil Sebastian a položil na stůl knihu, která mu prve upadla na zem.

„Ale miláčku, je tam přece Auguste…“

„Ale já bych se rád sám přesvědčil!“ trval na svém. „Slíbil jsem to Lotti.“

Lisa si povzdechla. Pro děti si Sebastian našel čas kdykoli. Hrál si s nimi, dohlížel na domácí úkoly, vymýšlel metody, jak jim přiblížit dějepis, přírodopis nebo matematiku. V její přítomnosti si však vždycky četl nějakou knihu nebo časopis a k hovoru se nechal přimět jen tu a tam. Ach ano, musí být přece trpělivá. Občas ji nicméně napadlo, že už ji Sebastian nemiluje…

„Co provedla s panem Grünlingem?“ zvídala Alicia cestou po schodech do jídelny.

„Později, mamá,“ odvětila Lisa úsečně.

Vůně guláše je všechny usmířila s jejich osudem. Usedli na svá obvyklá místa a Sebastian se mezi ně dostavil s Charlottou za ruku. Ta se po letošních Velikonocích stala školačkou a byla na tuto poctu nesmírně pyšná. Bratři jí prorokovali, že to bude úmorná otrava, ale ona na ně jenom dělala dlouhý nos. Z boubelatého blonďatého andílka vyrostla štíhlá šestiletá dívenka, která se s bratrancem Kurtim a svými dvěma bratry honila po parku a lezla na stromy. Ochránce jí dělal desetiletý zrzek Johann, z něhož vyrostl malý rváč, což mu od otce vyneslo četná dlouhá kázání. Hannovi už bylo osm a ve škole si počínal vyloženě dobře, nemusel se kvůli ní nijak zvlášť namáhat. Věčně ležel v knížkách. Z Kurtiho, devítiletého potomka Paula a Marie, se k otcově radosti klubal nadšený technik. Uměl rozložit každý přístroj na jednotlivé součástky a pak ho zase složit dohromady. Navenek se čím dál víc podobal své matce. Původně světlé vlasy mu výrazně ztmavly a k tomu podědil i Mariiny krásné hnědé oči.

Na oběd a večeři se děti vždy oblékly do čistého, učesaly se a přišly ke stolu s čistýma rukama – to patřilo v panském domě k tradicím. Z radostného hemžení při snídani, jež si Alicia tak užívala, když byla vnoučata ještě malá, se za tu dobu vyvinula chvatná záležitost, protože nyní i malá Charlotte musela brzy ráno do školy. Obě starší dámy, Alicia a její švagrová Elvira, si proto dopřávaly tu volnost, že chodily na snídani o hodinu později a při kávě a žemlích s máslem klábosily o starých krásných časech.

Dnes v jídelně opět vládlo živo, neboť všechny děti dostaly za úkol vyprávět něco zajímavého ze školy. Sebastian byl vskutku pedagog tělem i duší. Vyzval každé dítě, aby něco povědělo, přičemž ostatní – i dospělí – měli poslouchat. Paulovi a Marii sice tato metoda připadala přehnaná, ale děti se tak učily vyjadřovat se srozumitelně a před publikem. Charlotte a Hanno to zvládali dobře. Johann musel být často kárán pro „nevhodné výrazy“ a Kurti se zadrhával, protože chtěl mluvit o několika věcech najednou. Když ta ceremonie skončila, děti se směly potichu bavit spolu a také dospělí pokračovali ve svém hovoru. O Serafinině návštěvě padla jen krátká zmínka. Lisa se musela držet zpátky a o podrobnostech nemluvila. Hovory v přítomnosti dětí vyžadovaly jistou opatrnost.

„Nelíbí se mi, že si sem tahle ‚dáma‘ přijde na návštěvu jen tak,“ soudila Marie.

„Mně taky ne,“ přiznal Paul. „Ale pokud už tu jednou je, musíme s ní jednat zdvořile. Zvlášť když má evidentně postavení v místní skupině pro zimní pomoc.“

Z myokarditidy prodělané před pěti lety se Paul již zotavil. Teď mu táhlo na padesát, mezitím přibral pár kilo a nadšeně se věnoval rozkvětu Melzerovy textilní továrny. Všechno šlo bohudík dobře, kola strojů se opět točila, ale zakázky byly dosud slabé. Paul však hleděl do budoucnosti s optimismem. Marie po jeho zdravotní příhodě dlouho váhala, zda má svůj módní salon v Karolinině ulici znovu otevřít. Když její muž tenkrát zkolaboval přímo v branách továrny, strašně ji to vyděsilo a drahnou dobu se bála, že jeho srdeční poškození bude trvalé. Díkybohu k tomu nedošlo. Provoz „Ateliéru Marie“ tak obnovila už před dvěma roky a švadleny se do něj opět vrátily. Chyběla pouze paní Ginsbergová, která se v mezičase i se synem Waltrem přestěhovala z Iowy do New Yorku. Otevřela si tam malé krejčovství a Walter pak tamtéž pokračoval ve studiu hry na housle. Písemný kontakt se od její emigrace naštěstí nepřerušil.

Guláš došel velké odezvy jako vždy, pouze Charlotte se jeho konzumaci energicky bránila. Neměla ráda maso a živila se moučníky, zeleninou, chlebem a koláči. Její babička každý projev tohoto vrtochu doprovázela ustaraným výrazem.

„To není normální,“ vzdychla teď. „Moc se bojím, že to dítě bude mít jednou příznaky podvýživy.“

„Má drahá Alicio,“ smál se Sebastian a smál se. „I římští gladiátoři žili bez masa.“

Johann, jenž se právě hádal se svým bratrem Hannem, zbystřil pozornost. Gladiátoři jsou přece ti silní chlapi, co v aréně zápasí se lvy a medvědy!

„A co tedy gladiátoři jedli, když nedostávali maso, tati?“

„Konzumovali každý den olivy, cibuli a fazole, můj synu.“

„Cibuli a fazole?“ zapochyboval Johann. „To museli pěkně prdět!“

Děti se rozchichotaly a Paul se kousal do rtů.

Marie zachovala vážnost. „Johanne!“ vykřikla babička zděšeně. „Taková slova nechci u stolu slyšet!“

„Promiň, babičko,“ omluvil se Johann a úkosem se podíval na otce. „To mi jen tak ujelo.“

„Propána, Alicio!“ ozvala se teta Elvira. „Proč se rozčiluješ? Takové věci jsou přece lidské.“

„Ale ne u stolu, Elviro!“

„To jsou ti zhýčkaní měšťáci,“ odporovala jí švagrová a vrtěla hlavou. „Můj drahý Rudolf si u stolu žádné servítky nebral. Tam se mluvilo i o jiných věcech…“

„To vím sama, že můj bratr nebyl žádný vzor, co se dobrého chování týče…“

„A co prastrýček říkal?“ zeptal se Kurti plný zájmu.

„Tady to máš,“ pošeptala Alicia Elviře.

Tu vysvobodil z rozpaků Humbert, jenž právě vešel se zákusky. Lahodný čokoládový pudink s vanilkovou polevou ihned upoutal pozornost všech dětí. Také Lisa si nechala nandat pořádnou porci, jenom Sebastian s díky odmítl, protože znatelně přibral v pase. Hladina hluku v jídelně se snížila a nikdo skoro nemluvil. Všichni si pochutnávali na pudinku Fanny Brunnenmayerové, připraveném podle starého receptu a také mimořádně lahodném.

„Moji drazí,“ pronesl nakonec Paul a odstrčil prázdnou misku. „Než se odeberu naproti do továrny, musím vám oznámit jednu dobrou zprávu. Dnes ráno volala naše Dodo.“

„Z Berlína?“ vykřikla Lisa. „Propána – snad se…“

„Složila zkoušky na pilotní průkaz A2. A s vyznamenáním!“ dodala Marie, která tu novinku už slyšela. „Včera byla zkouška, večer slavila s kamarádkami a teď si balí kufry. Pozítří ji tu máme.“

Teta Elvira pozvedla číši, v níž zůstal zbytek červeného vína. „Na naši Dodo!“ zvolala nadšeně. „Já věděla, že to ta holka dokáže. Pozítří že přijede? No, tak to je na řadě odměna.“

„Teto Elviro, bylo od tebe velkorysé, žes naší dceři financovala tak drahý výcvik,“ ozvala se Marie. „Ale odměnu už nech prosím na nás.“

„Kdybyste jí náhodou chtěli koupit i vlastní motorové letadlo, tak…“

„To jsme zrovna nemysleli.“

Lisa postřehla, že si Paul a Marie vyměňují starostlivé pohledy. Dodo si nic nepřála vroucněji než právě vlastní letadlo. Mohla by se s ním účastnit soutěží doma i v zahraničí, případně si díky němu najít mecenáše, který by jí financoval dálkový let, kterým se proslaví. Pak by byla jako ta slavná Elly Beinhornová, o níž psaly všechny noviny, když musela v Africe nouzově přistát a ujal se jí tam jeden domorodý kmen. Takové plány se Paulovi a Marii pochopitelně moc nezamlouvaly, a proto Marie rozhodně nechtěla, aby teta Elvira její dceři kupovala letoun.

„Ale ta holka přece nic jiného než letadlo nechce!“ rozčílila se teta Elvira. „A já na něj peníze mám. Tak v čem je problém?“

„Měla bys se svým majetkem hospodařit rozvážněji, tetičko,“ nadnesl Paul. „Nikdy nevíš, jestli se zlé časy zase nevrátí.“

„Blbost!“ odbyla ho Elvira. „Já mám v bance ještě dost prašulí za prodej statku, a kromě toho chov koní taky prosperuje skvěle. Tak co já stará ženská s takovou fůrou peněz? Než je zdědí pan von Hagemann s tou svou ‚selkou‘, tak své praneteři splním její největší přání.“

Podle závěti byla dědičkou pomořanského statku vlastně Lisa, ale ta se při rozvodu svého nároku zřekla ve prospěch svého bývalého manžela Klause von Hagemann. Jenže tomu teta Elvira zatnula tipec tím, že statek prodala a dělala všechno pro to, aby stržené peníze ještě za svého života rozdala jiným.

Teď se do hovoru vmísila Alicia. „Poslyš, Elviro, tvé velkorysosti všechna čest, ale nemůžeš Dodince kupovat letadlo proti vůli jejích rodičů.“

Alicia byla v celém domě jediná, na koho teta Elvira občas dala. Proto se teď druhá z jmenovaných zapřela zády do opěráku židle a rozmrzele namítla: „Ale když ta holka se tak těšila…“

Paul vděčně mrkl na matku a Lisa vytušila, že bratr má nějaké eso v rukávu.

„Nemyslím, že bude Dodo zklamaná, až uvidí dárek od nás, teto Elviro.“

„Dárek od vás?“ podivila se Elvira.

I děti nyní zpozorněly, protože o dárky se zajímaly vždycky. Lisa nenápadně vyškrábla poslední kousek čokoládového pudinku a přidala si ještě z velké mísy.

„Jaký dárek Dodo dostane?“ chtěl hned vědět její malý bratr Kurti.

Paul se usmál na Marii. Bylo jasné, že to ti dva promysleli a připravili ruku v ruce.

„Dodo od nás dostane obytný přívěs,“ prohlásil Paul. „A protože má i řidičský průkaz na automobil, může s ním jezdit po krajích a poznávat Německo.“

Obytný vůz zavěšený za auto byl nový vynález. Něco pro „vandrfógly“, jak se říkalo německým skautům, nebo také benzinové cikány či cikány na benzin, jak se tuhle opovržlivě vyjádřil Sebastian. Ale pro spoustu lidí v Německu měly tyhle „obýváky na kolečkách“ přídech veliké svobody.

„No tak jo,“ vzdala to teta Elvira. „To je docela hezké. Ale letadlo, to je přece úplně jiná třída!“

3

V ečeře v domě v ulici Matky Boží před chvílí skončila. Babička Gertrude už umývala nádobí a Henni se výjimečně nabídla, že ho bude utírat.

„Já to nechápu,“ povzdychla si Gertrude a dál drhla hrnec, v němž se v poledne připálily brambory. „Vždycky přece zavolala, když nemohla přijít na jídlo domů. Speciálně kvůli ní jsem zapekla brambory s vejcem, protože je má tak ráda.“

„Však taky moc chutnaly, babičko,“ ujistila ji Henni. „Jenom jsi je trochu přepepřila, ale to se bohužel pozná, až když je člověk spolkne.“

Babička Gertrude byla na kritiku zvyklá, ale od vášnivé lásky k umění kuchařskému ji neodrazovala.

„To bude tou pitomou pepřenkou, dítě. Pokaždé se uvolní to děrované víčko…“

„Chápu.“

Zvenku se nyní ozvalo vrčení a podle zvuku motoru se zdálo, že je to automobil tetičky Tilly. Gertrude s úlevou přešla k oknu a snažila se přes husté keře na zahradě dohlédnout k vjezdu.

„Myslím, že je to ona! Já jsem tak ráda! Ale že i moje Tilly vede takový nestálý život. Dřív to přece byla hodná holčička.“

Tilly se za poslední roky opravdu úžasně změnila a v neposlední řadě za to vděčila své matce. Když se před pár lety vrátila z Mnichova, připadala Henni příšerně konzervativní. Oblékala se jedině do šedivé, účes měla nemožný a boty fádní a bez podpatků – prostě šedá myš. Ale za tu dobu se z myšího kožíšku vysvlékla, odhodila svou zakořeněnou plachost a jako výdělečně činná žena bez závazků si život vychutnávala plnými doušky.

„Ach Kitty,“ řekla tuhle Tilly Hennině matce. „Dodnes jsem si myslela, že se mi lepí smůla na paty. A teď se mi život ukázal z úplně jiné, šťastné stránky. Víš, co si myslím? Že se ze mě po rozvodu s Ernstem stal úplně jiný člověk.“

Henni si to také myslela. Z nemocnice, kde teta Tilly pracovala jako lékařka, o ní slyšeli jen to nejlepší, vztah k nadřízeným a kolegům měla skvělý a také ošetřovatelky a personál ji brali vážně. A pod Kittinou taktovkou se teta Tilly proměnila i navenek. Chodila pravidelně ke kadeřníkovi, moderně se oblékala a líčila se. Hezky upravená a plná elánu si ve volném čase vyrážela, chodila do kina a divadla, navštěvovala revue – a taneční pořady, jež dříve považovala za příšerné, se staly její vášní.

„Skoro si až myslím,“ prohodila jednou Hennina matka, „že to teď naše milá Tilly trošičku přehání. Ale budiž – má hodně co dohánět.“

Zejména Kittina výchova ve věci lásky padla u Tilly na úrodnou půdu. Jonathan Kortner byl sice Tilliným častým a věrným společníkem, ale tu a tam si vyšla i s jinými muži. Henni, která toho ve svých devatenácti o vztazích mezi pohlavími věděla už hodně, si všimla, že ti dva společně strávili několik víkendů v nějakém hotelu. A jestli je pravda, co teta Tilly tuhle říkala, plánují na léto delší cestu po Schwarzwaldu ve dvou. A to vše bez oddacího listu. Kdo by to byl do té někdejší šedé myšky řekl?

Když Tilly otvírala, domovní dveře zavrzaly. Bylo to tím, že se při vlhkém počasí trochu kroutily.

„Tilly!“ zvolala Gertrude vyčítavě. „Proč jsi mi nezavolala, že přijdeš pozdě? Extra kvůli tobě jsem udělala zapékané brambory s…“

Tilly však nešla do kuchyně. Vzala to rovnou ke schodům a do prvního patra.

„Děkuju, maminko, ale dnes nemám na nic chuť. Půjdu si rovnou lehnout.“

Gertrude vyšla nechápavě do předsíně, ale to už byla Tilly pryč.

„Snad nejsi nemocná!“ zakřičela za ní ještě na schodišti.

Než se dočkala odpovědi, chvilku to trvalo. Bylo slyšet, jak si Tilly musí napřed odkašlat. „Děkuju moc, maminko, je mi dobře. Jsem jenom strašně unavená, protože jsem v noci nemohla spát…“

Dveře jejího pokoje se zavřely a Gertrude se obrátila zpátky. Vrtěla hlavou a zamumlala si pro sebe: „Tady něco nehraje.“ I Henni nabyla dojmu, že teta je dnes nějaká divná. Ale přesto se snažila babičku uklidnit, aby ji náhodou nenapadlo vyběhnout nahoru a zaklepat na dceřiny dveře. Babička Gertrude byla duše obětavá – ale taky děsně staromódní a neustále své dceři držela úmorná kázání.

Teď už také přišli z obýváku maminka a strýček Robert a rovněž Henni, jež letmo nakoukla do kuchyně. Měla na sobě letní šaty, které jí navrhla teta Marie, světlečervený krep s černým koženým opaskem, jenž vypadal jako had, když se kouše do ocasu.

„Tilly už konečně přišla?“ zeptala se.

„Ano, je nahoře, ale…“

Kitty jako obyčejně mluvila dál.

„Jsme pozvaní k Wieslerům na zahradní slavnost. Henni, řekni prosím tě tetě, že ji budeme čekat. Paní ředitelová Wieslerová mi kladla na srdce, že mám přivést i svou roztomilou švagrovou. Ale teď se obávám, že moje rozlítaná Tilly má na dnešní večer jiné plány…“

„To tedy má,“ potvrdila Henni. „Chce spát.“

Kitty zůstala stát s otevřenou pusou. Za ní se otevřely domovní dveře. To se vrátil strýček Robert, který už čekal u auta.

„Co je s tebou, drahoušku?“ otázal se netrpělivě. „Přijdeme tam pozdě.“

Kitty se zatvářila, že už nerozumí světu kolem sebe.

„Představ si, Roberte, Henni prve řekla, že Tilly chce jít spát. Takový nádherný jarní večer – to snad není pravda! Vážně to říkala, Gertrudo?“

Babička Gertrude sklíčeně přikývla a sáhla si na velký hrnec s vodou. „Určitě je nemocná,“ vzdychla. „Pro každý případ uvařím heřmánkový čaj. Je to pořád stejné. Ti, kdo na své zdraví dbají nejméně, jsou zrovna lékaři.“

Kitty si rychle vyměnila pohled s Robertem, jenž bezradně postával v předsíni. „Nech ten čaj plavat, Gertrudo. Já tu jeho vůni nemůžu vystát, pořád mi připomíná dobu, kdy jsem byla malá. Musela jsem ho pít vždycky, když jsem se nachladila. Vyběhnu honem nahoru a zeptám se jí, co se děje.“

„Já si, maminko, nemyslím, že je zvědavá na nějaké vyptávání…,“ zavolala za ní Henni. Potom odevzdaně uchopila hrníček a začala ho utírat. Chtít Kitty zastavit bylo stejně účinné jako postavit se do cesty jedoucímu vlaku. Strýček Robert netrpělivě přešlapoval z jedné nohy na druhou a díval se na hodiny. Z prvního patra se teď ozýval Kittin energický hlas.

„Tilly? Tillinkooo? Pojď, hoď se do parády, vezmi si ty zelené šaty, víš, ty s výstřihem, co ti ušila Marie. A k nim ten klobouk s lekníny, ten je úžasný. Já ti rychle udělám vlasy a půjčím ti svoji novou rtěnku. To je úplná bomba. Něco mezi třešňovou červení a fialovou – vypadá úžasně hříšně… Tilly? Tilly! Tak aspoň otevři. Propána – ona se nám tam zamkla!“

Kitty byla zkrátka taková. Člověk v tomhle domě neměl nikde kousíček intimity. Pro Henni bylo naprosto příšerné, že matka, kdykoli ji napadlo, vlezla k ní do pokoje, rozhlížela se, vyptávala, a ještě trousila jedovaté poznámky kvůli nepořádku. Ani se neobtěžovala zaklepat, přestože ji o to žádala stále dokola.

„No tak pojď už, Kitty,“ ozval se strýček Robert. „Nedělej z toho drama.“

Nahoře se teď konečně přihlásila o slovo teta Tilly. Hlas měla poněkud chraplavý, ale zato pěkně navztekaný.

„Kitty, prosím tě! Půjdu si dneska večer brzo lehnout a očekávám, že to budeš respektovat!“

„Tillinko! Je s tebou všechno v pořádku? Můžu pro tebe něco udělat?“

„Můžeš mě nechat na pokoji, abych mohla spát!“

Dveře do pokoje se hlučně zabouchly a Henni nastražila uši. Nahoře všechno ztichlo. Byl to jeden ze vzácných okamžiků, kdy její mamá ztratila řeč. Mluvit opět začala, až když sešla ze schodů.

„To je nadělení! Takhle jsem Tilly ještě nezažila. A jaký na mě dělala ksichty! Jako kdybych před ní stála s dýkou a chtěla ji probodnout. A přitom jsem si o ni jenom dělala starosti. Ne, dneska se s ní opravdu nedá vydržet. No dobře – až se vyspí, prohodím s ní pár slov.“

Babička Gertrude neříkala nic. Posadila se v obývacím pokoji a nalila si skleničku vína. Mamá a strýček Robert konečně odhrčeli autem pryč a Henni využila příležitosti, aby nechala poslední talíř stát na mycím pultu a odebrala se do svého pokoje. Na moment zvažovala, jestli nepůjde do kina, ale dávali Viktora a Viktorii, takovou uhozenou komedii se záměnou osob. To ji nezajímalo. Přešla k toaletnímu stolku, který jí před pár lety daroval strýček Robert k narozeninám, a nastavila si trojdílné zrcadlo. Prohlížela se ze všech stran, projížděla si vlasy, svůdně se usmívala a dělala grimasy. Vlastně byla se svým zevnějškem velice spokojená, jenom se jí občas udělal na tváři tu a tam ošklivý pupínek, který, když se vymáčkl, navíc ještě zčervenal a napuchl. Ale Henni měla kamarádky, které na tom byly v tomto ohledu mnohem hůř. Malovaly si na obličej všechno možné, jen aby ty vřídky skryly. Ne, ona si nemohla stěžovat. Kdyby jí na tom záleželo, mohla by si každého mladého muže omotat kolem prstu. Nebylo to nic nového, uměla to už ve čtrnácti. Vlastně i dřív. Na začátku jí to připadalo úžasné a tuhle napínavou schopnost zkoušela pořád dokola. Ale časem ji už skoro začalo obtěžovat, že ji mladí muži obskakují jako cvičené opice. Doopravdy ji však nezajímal ještě žádný. Kromě jednoho. A ten byl bohužel momentálně v Mnichově. Ale brzy začnou semestrální prázdniny. To přijede domů a pak se uvidí. Henni měla své plány. Závistivě pomyslela na Dodo, jež se předevčírem vrátila z Berlína a hruď se jí dmula pýchou. Rodina kolem toho udělala pěkný tyátr, a především teta Elvira, jež se do Henniny sestřenice úplně zbláznila a na její pilotní výcvik vynaložila fůru peněz. K tomu navíc Dodo dostala dárek od rodičů: obytný přívěs. Roztomilý vozíček na dvou kolech ve tvaru vejce, uvnitř zařízený jako domeček. Stůl a lavice, které se dají rozložit jako postel, a vestavěná skříň. Na oknech záclonky, na podlaze dokonce i koberec. K tomu ještě přídavný stan, skládací stůl, židle a plynový vařič. Prostě sen. Obytný přívěs se připojí k autu a jede se. Člověk má s sebou všechno. Může se zastavit kdekoli, kde se mu zalíbí, uvelebit se tam a za špatného počasí má střechu nad hlavou. A ta kráva pitomá z toho ani neměla pořádnou radost. Jenom nakoukla dovnitř přívěsu, zacloumala s ním a konstatovala, že má špatné pérování. Dokonce i mamá se namíchla a vyčetla jí, že je nevděčná. Strýček Paul a teta Marie ten vůz nekoupili nový, nýbrž z druhé ruky. Jenže Dodo by mnohem radši motorový letoun, to věděli všichni. Aby s ním mohla odletět do Austrálie a proslavit se.

Henni se podívala na nástěnný kalendář a počítala, kolik dní zbývá do desátého června. Leo po konci semestru ještě chodil na mistrovský kurz a teprve pak se vrátí do Augsburgu. Za třináct dní – to jsou skoro dva týdny! Možná by mu mohla poslat lístek. Nic důležitého, jen milý pozdrav a pár slov o tom, jak se právě moří v továrně s účetnictvím a jaká je to námaha. A připojit jednoduchou větu, že se na něj těší. Nic víc. Vybrala z psacího stolu jednu z nedávno zakoupených pohlednic Augsburgu, načež se posadila a odšroubovala plnicí pero. Možná by to účetnictví raději neměla zmiňovat, to není moudré.

Henni teď pracovala jako volontérka v melzerovské textilce. Bylo to její vlastní přání a strýček Paul jí rád vyhověl. Vlastně to dělala proto, aby se častěji vídala s Leem, který o semestrálních prázdninách pobýval většinou v továrně, poněvadž si myslel, že tak na otce udělá dojem. Jenže ten hlupák se skoro ve všech odděleních předvedl jako trumbera. Je přece hudebník, a ne šéf ve fabrice. I strýček Paul si toho všiml, ale mlčel, aby syna neranil. Především na kalkulace a účetnictví Leo neměl vůbec talent. Zato Henni začal volontariát bavit už za pár dní a speciálně kalkulace zakázek pro ni byla napínavá. Podvojné účetnictví také pochopila rychle. V počtech byla dobrá už ve škole a připadalo jí to snadné. Čísla a vztahy mezi nimi pro ni byla úplně jednoduchá věc.

Vyvedla ses po otci, Henni, říkávala její matka pořád. Můj drahý Alfons byl rozený bankéř. Kdyby nás o něj ta strašná válka nepřipravila, banka Bräuer by existovala dodnes.

To byla opravdu škoda, protože jako dcera bankéře by měla úplně jiné postavení: zahraniční cesty, vila ve Francii, dům v Berlíně a pěkně tučné konto. Ale tohle všechno jednou bude mít, ona se vypracuje. Stejně jako milionáři v Americe. Rockefeller, Ford a další. Ti přece začínali od píky. Ale teď je mnohem důležitější napřed dobýt Lea. Bude z něj slavný skladatel a k tomu potřebuje ženu, která se mu bude starat o kontakty a obchodní záležitosti. Ach Leo, ty hlupáčku! Proč nechápeš, že já, tvoje sestřenka Henni, jsem pro tebe ta jediná pravá? Nikdy by se mu nepřiznala, jak strašně moc touží po tom, aby ji líbal. Stejně vášnivě, jako když ho sledovala u klavíru, jak hraje Beethovena. Takhle by od něj chtěla být líbána. Celé hodiny!

Henni se rozhodla, že účetnictví raději vypustí a jednou větou zmíní Lüdersovou. V kanceláři strýčka Paula se projevovala jako starověká vykopávka, vždyť tam pracovala už za dědečka a byla čím dál vrtošivější. Leo se často nasmál, když mu Henni vykládala vtipy o Lüdersové.

Tak, teď ještě nalepit „Adolfa“, a pošta je vyřízená. Zítra tu pohlednici hodí do schránky, až půjde do továrny.

V předsíni se ozvaly kroky. Aha, teta Tilly musela ještě do koupelny. Brzy nato zaklepala na její dveře.

„Ano?“

Tilly jenom v županu vklouzla do pokoje. Vypadala strašně, celá ubrečená. Páni zlatí, to se muselo stát něco ošklivého. Že by dostala v nemocnici výpověď?

„Promiň, že tě ruším, Henni. Nemáš náhodou prášek proti bolení hlavy?“

„Myslím, že ano… Moment…“

Celá teta Tilly. V nemocnici pacientům podávala spoustu léků, ale když ji samotnou rozbolí hlava, nemá prášek po ruce. Henni povytahovala několik zásuvek, pohrabala se v nich a konečně našla jedno balení coffitillinu. Tilly poděkovala a nepřítomně zastrčila blistr do kapsy u županu.

„Píšeš dopis?“ zeptala se při pohledu na psací stůl.

„Jenom pohlednici.“

„Leovi… A tak, brzy přijede na prázdniny. Vede se mu dobře?“

„Ano. Chodí teď na mistrovský kurz k profesoru Kühnovi a učí se dirigovat orchestr.“

Tilly se pořád neměla k odchodu z jejího pokoje. Postávala a rozpačitě se usmívala. Ale její úsměv byl ustaraný.

„Ano, Leo je nadaný hudebník…“

Henni došlo, že tablety na spaní byly jen záminkou. Tilly se potřebovala vypovídat, ale pořád se k domu nedokázala odhodlat. Henni měla tetu ráda, někdy ji dokonce obdivovala. Především proto, jaká je dobrá lékařka, a taky jak se dokázala tak úžasně proměnit.

„Nechceš se na chvíli posadit, teto?“

„To je od tebe hezké. Ale nechci tě zdržovat. Určitě dneska ještě něco máš.“

„Vlastně ne. Leda nejvýš do kina. Na večerní představení.“

Tilly najednou projevila zájem.

„Ano, pravda. V Apollu dávají Viktora a Viktorii, že? Na to bych se taky ráda podívala.“

No vida, pomyslela si Henni.

„Můžeme jít spolu,“ navrhla proto. „Ale jestli tě bolí hlava, tak z toho asi nic nebude.“

„Ále, to přejde, když si teď vezmu jednu tabletu,“ zvolala Tilly a rázem ožila. „Počkej deset minut, něco na sebe hodím a trochu si upravím vlasy.“

„Bezva! Sejdeme se tady dole.“

Takže přece Viktor a Viktoria. To bude určitě pěkné, a kromě toho jí teta koupí lístek. Henni otevřela šatník a rozmýšlela se. Vybrala si letní šaty s pleteným kabátkem, sandály a vhodnou kabelku.

Teta Tilly teď vypadala docela přijatelně. Nalíčila se, hezky oblékla a taky navoněla. Fialky. Tenhle parfém už dlouho nepoužila.

Tilly při startování dvakrát chcípl motor. Zasmála se své vlastní nešikovnosti a poznamenala, že je dnes nějaký divný den a že vůbec neví, co z něho ještě vzejde.

Potom odstavila vůz kousek od Perlachu a dorazily do kina o deset minut dřív. Teta se projevila velkoryse. Koupila v bufetu dvě limonády a balíček sušenek, aby si to čekání mohly osladit.

„Jen si ber, Henni. Já na ty keksy momentálně nemám chuť, ale myslím, že jsou dobré…“

Vanilkové nebyly špatné. Henni stála vedle tety, chroustala a poslouchala, co jí Tilly vykládá. Bylo to páté přes deváté. Napřed o kolegovi v nemocnici, který má žárlivou manželku, pak zase o filmu s Luisem Trenkerem, který viděla už třikrát, a nakonec chtěla vědět, kdy se Leo vrátí z Mnichova. Každopádně byla hovorná, jako kdyby místo limonády pila sekt.

Když kolem nich začali proudit k východu diváci z předchozího představení, Henni zdravila řada kamarádů a známých. I teta Tilly v tom zmatku objevila dvě kolegyně. Prohodilo se pár slov, popřál se hezký večer a Henni sklízela toužebné pohledy. Proč jí pořád nadbíhají jen samí nudní kluci, a ten jediný, který se jí líbí, se k ní obrací zády? Ten mamlas jí před dvěma týdny ani nepopřál k narozeninám.

Poslední představení mělo jen průměrnou návštěvnost, ale Tilly i tak chtěla sedět v poslední řadě, protože je prý odtud lépe vidět. Henni to bylo lhostejné, připravila se na nudný večer. Ale co by jeden neudělal pro milou tetu, která má starosti. Ta se projevila štědře a Henni zvažovala, jestli by ji pak ještě nemohla případně pumpnout o něco dalšího. Co se týče platu, strýček Paul se v této věci choval jako lakomec a malý vedlejší příjem z prodeje erotických karikatur už také neměla, protože jí to matka zakázala. Tvrdila, že by si tím zničila umělecké renomé.

Předfilm viděly obě už několikrát a byla to otrava. Ukázky z Triumfu vůle od Leni Riefenstahlové. Všechno strašně přehnané, jenom záběry byly skvělé. Hudební pozadí dokázalo lidi parádně nabudit. To by bylo něco pro Lea. Filmovou hudbou by mohl získat fůru peněz, mnohem víc než symfoniemi a operami, které dosud složil. A vůbec nejvíc by si vydělal šlágry. Ale to on nechce, považuje je za „hudební sračky“.

Když začal hlavní film, Tilly se rozkašlala a hledala kapesník. Henni jen tak po straně viděla, jak si čistí nos a předklání se u toho. Potom ji plně zaujal film a dál si jí nevšímala. Holka převlečená za muže. Velice nevěrohodné, každý musel poznat, že je to žena, jenom ti pitomci ve filmu si toho nevšimli. Taková Dodo v leteckých kalhotách a s čepicí na hlavě by jako mladý muž obstála mnohem lépe. Ta také měla v pohybech něco mládenecky nedbalého, pohybovala se rychle a neohrabaně. Henni přemítala, jestli se Dodo vůbec někdy zamilovala do nějakého muže. Možná do pilota Ernsta Udeta, to byl její idol. Ale kdež, ten je pro ni moc starý! A jakpak to bylo s tím jejím leteckým instruktorem v Berlíně? Jak se jen jmenoval? Jürgen Breitkopf. Mluvila o něm vždycky jako o „Jürgenovi“, protože všichni letci si tykali. Nebyla do něj zabouchnutá? Jestli ano, tak to tajila. No, ale třeba byl ženatý.

Hudba teď zesílila, protože ve filmu ukazovali revue, a Henni vedle sebe uslyšela zvláštní zvuky. To je nadělení – teta Tilly brečí. Vzlykala úplně příšerně do kapesníku a třásla se po celém těle. Henni dokonce cítila, jak se to přenáší na její sedadlo.

„Teto?“ opatrně ji pohladila po rameni. Nereagovala.

Bože, to je trapné! Revuální scéna skončila a Tillino vzlykání se neslo celým kinem. Vpředu se pár lidí užasle obrátilo. Proč tam někdo naříká? Dojemné scény jsou přece vždycky až na konci!

„Teto,“ zašeptala Henni. „Nepůjdeme radši ven? Lidi se už po nás dívají.“

Tilly horlivě přitakala, ale v pláči neustala, a Henni se zvedla. Opatrně ji vzala za ruku a táhla za sebou, což bylo o to trapnější, že čtyři lidé kvůli nim museli vstát. Uvaděč si už všiml, co se děje, a rychle otevřel dveře.

„No, no…,“ pronesl soucitně. „Nic není tak zlé, jak to vypadá.“

Potom už stály v rozsvíceném vchodu a Tilly se pomalu vzpamatovávala. Pořád se ještě celá třásla a utírala si obličej promočeným kapesníkem.

„Pojďme na toaletu, teto,“ navrhla jí Henni. „Roztekla se ti řasenka.“

„Panebože!“

Tilly vážně vypadala, jako kdyby ji někdo zmlátil. Kolem očí černo, tváře umazané, rtěnka se taky roztekla. Henni jí věnovala čistý kapesník s háčkovanými obrubami, který dostala k Vánocům od babičky Alicii, i když předpokládala, že rtěnka ho zničí.

„Je mi to strašně moc líto, Henni…,“ koktala Tilly, když si utírala obličej. „Prostě to tak na mě přišlo.“

„To je v pořádku,“ chlácholila ji Henni. „To se přece stane. Nepůjdeme někam na skleničku vína?“

„Ne, ne… radši bych jela domů.“

„Jak chceš, teto.“

Cestou nočním městem k autu se Tilly aspoň třikrát Henni omlouvala, jak je jí líto, že kvůli ní neviděla film a že jí zkazila celý večer. Že vůbec neví, co to s ní dnes je, a že měla radši zůstat doma. Henni byla ráda, když konečně nasedly do vozu, protože jí ty řeči už lezly na nervy. Ale Tilly místo aby nastartovala motor, zůstala sedět za volantem a civěla na chabě osvětlenou ulici, kde se u jedné výlohy zamilovaný pár líbal jako by se nechumelilo.

„Se sestřičkou v ordinaci…,“ pronesla po chvilce nevýrazným hlasem. „Dokážeš si to představit? Přísahá mi věčnou lásku a zároveň mě podvádí s takovou mladou holkou…“

No konečně, pomyslela si Henni. Konečně je to venku. Její oddaný rytíř Jonathan jí zahnul. Já si hned myslela, že jednou provede něco takového.

„To je zlé,“ podotkla Henni. „Poté co už ti dvakrát učinil nabídku k sňatku…“

„Třikrát… Minulý týden… se mě ptal… znovu.“

Tilly se opět rozvzlykala, ale naštěstí se jí už nemohla rozmazat líčidla, protože si je prve celá setřela.

„A tys ji přijala?“ vyzvídala Henni.

„Samozřejmě že ne. Přece jsme se dohodli, že povedeme volný vztah.“

„A on byl pro?“

Tilly horlivě přikývla. „Souhlasil s tím!“

Protože mu nic jiného nezbývalo, uvažovala Henni. Škoda, je to vlastně docela milý chlapík. Proč to asi udělal?

„A jsi si jistá, že…“

„Vím to naprosto přesně,“ odpověděla Tilly a potáhla nosem. „Jedna sestra v nemocnici mi to prozradila pod pečetí mlčenlivosti. Dotyčná osoba je totiž její bývalá kamarádka.“

Kamarádka, pomyslela si Henni. Kdo může věřit kamarádce?

„Třeba to vůbec není pravda. Mluvilas o tom s Jonathanem?“

„Byla jsem u něho dneska po službě,“ přiznala Tilly. „Všechno to popřel! Ale já jsem na něm jasně viděla, že lže. Takový zbabělec! Kdyby se mnou mluvil čestně, byla bych poslední, kdo by mu něco vyčítal. Ale on se kroutil jako had a myslel si, že mě obalamutí.“

Henni mlčela a přemýšlela, jestli proměna tety Tilly v nezávislou výdělečně činnou ženu není jenom povrchní. V tu chvíli si totiž vzpomněla, jak byla teta zoufalá, když před pěti lety utekla z Mnichova do melzerovské vily. Tak proč se vůbec rozčiluje? Volný vztah je zkrátka jednou volný. Každý si může dělat, co chce. A on se zkrátka vyspal s jinou. Koneckonců minulý týden byla Tilly s jedním kolegou lékařem na akci Protanči se k jaru. Je to ale blbej nápad: volný vztah. To až ona získá svého milovaného Lea, tak si ho namístě vezme. V žádném případě není ochotná mu dopřávat nějakou volnost.

„A miluješ ho pořád?“ zeptala se.

„Už je po všem,“ odpověděla teta. „Nestojí mi za to.“

To je ale drama! Navíc byla v autě zima a Henni pocítila únavu.

„Tak pojedeme domů, ne?“ nadhodila.

Tilly nastartovala a dupla na plyn, až motor zaskučel. Milostné soužení může být někdy pěkně hnusné.

4

Vážená slečno Melzerová,

ohledně Vaší žádosti o přijetí v našem podniku na místo zkušebního pilota Vám bohužel musíme sdělit, že nevidíme žádnou možnost, jak Vás v naší továrně uplatnit. Práce zkušebního pilota vyžaduje kromě odvahy a disciplíny také vysokou míru technických znalostí o konstrukci a funkci malého motorového letadla. Z tohoto důvodu dáváme přednost mužským uchazečům.

Litujeme, že Vám i přes vynikající vysvědčení nemůžeme dát pozitivní odpověď, a přejeme Vám nadále vše nejlepší.

Heil Hitler!

V dokonalé úctě A. Bär

Výroba letadel Bücker

Berlín-Rangsdorf

Příloha: Vaše podklady uchazeče zpět

D odo strčila dopis zpátky do obálky a zhluboka dýchala. Bylo to teď už deváté odmítnutí, a přitom právě do Bückera vkládala velké naděje. Ale že nezaměstnávají ženy, to ani náhodou není pravda! Angažovali Luisu Hoffmannovou. Už v lednu. Jasně, ta byla známá a mohli se s ní vytahovat. Dostali se do novin a letecká továrna Bücker si z Hoffmannové udělala reklamu.

Dodo hodila obálku s dopisem na psací stůl a odolala pokušení roztrhat odmítavou odpověď na tisíc kousků. Ne, ona si ten dopis schová, a až jednou bude slavná, strčí ho starému Bückerovi pod nos. Jo, milánku, měl jsi smůlu. Měli jste obrovskou šanci, a propásli jste ji. Světově proslulá Dorothea Melzerová, která naposledy obletěla rovník v rekordním čase, se rozhodla pro jinou firmu. Bude koukat jak vyoraná myš, ten starej trouba Bücker!

Rezignovaně přešla k oknu. Výhled, který znala od dětství, se od té doby změnil jen nepatrně. Park rodinného sídla, malý kousek aleje a na druhé straně zahradnický domek, kde teď bydleli Christian s Liesel. Dál napravo, kde se dřív rozprostíraly protáhlé trávníky přerušované skupinami stromů, teta Elvira postavila stáj a pomocné budovy. Krásný pohled byl jenom na koně, kteří postávali na pastvinách. Především na nemotorná hříbátka, která nedávno přišla na svět a teď si to čile rázovala kolem svých matek a pila od nich mléko. Ale koně bohužel nebyli Dodin svět. Ten její se zřítil. Po strmém vzletu spadl do díry. Ať se snažila jakkoli, aby se létání stalo jejím povoláním a vydělávala si peníze tím, co se naučila – všechno šlo šejdrem. Přitom to dosud běželo tak dobře. Výcvik na pilotku, její veliký sen, zaplatila teta Elvira. Dodo složila zkoušky na pilotní průkaz pro bezmotorová i jednomístná motorová letadla na výbornou, přičemž zejména teoretická část byla velmi náročná. Vlastní létání byla hračka, vždycky figurovala mezi těmi nejlepšími. Ale pomazané hlavy, u nichž skládala zkoušky z teorie, kladly opravdu záludné otázky a od počátku dávaly najevo, že povolání pilota je zásadně jen pro muže. Dřív to bývalo snazší, starší generace pilotek to neměla tak těžké. Ale od doby, kdy Německu vládnou nacionální socialisté, jsou ženy v letectví nežádoucí. Jejich vzdělání v oboru stojí mnohonásobek toho, co za něj zaplatí muž, a nemají šanci být připuštěny k přepravě osob. Deutsche Luft Hansa zaměstnává pouze muže. Protože ženy se prý nesmějí přetěžovat. Německá žena má být šťastná v roli paní domu a matky, povolání je manželova věc.

Ale s tím se ona nesmíří. Dodo Melzerovou jen tak snadno neodbudou. Ono ji už něco napadne, jak dosáhnout cíle i navzdory všemu odporu a překážkám. Objevit nějakou skulinu, to je ono. Vždycky se najde příležitost, chce to jenom mít oči otevřené a používat hlavu.

Dodo se podívala na hodiny. Do večeře zbývá ještě celá hodina. S babičkou Aliciou byl zkrátka kříž, s těmi jejími posvátnými časy k jídlu. Snídaně od sedmi do devíti, oběd v jednu, večeře o půl sedmé. Skálopevné jako železobeton. Kdyby se měl zhroutit svět – babička Alicia kvůli tomu v žádném případě oběd nevynechá. Ale to je fuk, za hodinu to musí stihnout. Bylo zataženo a mírně mžilo. Pro květinky je to dobré, jak vždycky říkal Christian. Ale Dodo nemohla déšť vystát. Protože to není letové počasí. Když dojde na nejhorší, může tam nahoře jednomu i zamrznout karburátor.

Proběhla halou kolem Hanny, která přispěchala z kuchyně, aby jí přinesla deštník.

„Děkuju pěkně, nepotřebuju!“ zavolala na ni, rozrazila domovní dveře a seběhla venkovní schody. Pohyb jí dělal dobře. Utíkala kus do parku a dýchala vlhký chladný dešťový vzduch. To bylo lepší než sedět nahoře v pokoji a propadat chmurám. I když teď měla vlasy úplně mokré a ta pitomá sukně se jí lepila na nohy. Sukně byly v prvé řadě nepraktické. Dodo nejraději nosila letecké kalhoty. Byly pohodlné a dalo se v nich skvěle pohybovat. Shrbit se, dřepnout si, utíkat nebo se i stavět na hlavu – nikdo nikomu nikam neviděl. Ale tady v panském domě nešlo nosit kalhoty už kvůli babičce Alicie, a ani rodiče to neviděli rádi. Především mamá, která jí pořád chtěla šít nějaké módní šaty…

Tamhle stojí starý zahradnický domek, kde dřív bydlel zahradník Bliefert s vnukem Gustavem. Starý Bliefert byl po smrti už dávno a chudák Gustav zemřel náhle před pěti lety. Pro jeho ženu Augustu to bylo zlé. Zůstala sama se třemi dětmi a spoustou dluhů. Ale teď už tam bydlí Christian s Liesel. Christian na něm ve volném čase pořád něco vylepšoval. Dokonce i teď, když prší, stál venku přede dveřmi, měl přes dvě podpěry položený kus dřeva a energicky řezal.

„Buď zdráv, Christiane!“ zavolala na něj Dodo. „To bude nová okenice?“

Zahradník překvapeně zvedl hlavu, protože si jí vůbec nevšiml, a najednou celý zrudl a odložil pilu.

„Pozdrav Pánbůh, milostivá slečno! Ne, tohle nebude okenice.“

Dodo si zvědavě prohlížela Christianovo dílo. Na okenici má velice zvláštní tvar. Potřebovala chvilku, než jí to došlo, a ustrnula.

„To bude kolébka pro mimino!“ vykřikla. „Tohle jsou čela, viď? Propána – to už je na cestě?“

Christian se stydlivě usmál a uchopil pilník, aby uhladil otvor pro uchopení. Kolébka se tak může zvednout a přenést jinam. Navíc se do toho ucha dá přivázat provázek a kolébat z manželské postele, aby se kvůli tomu nemuselo vstávat. Christian myslel na všechno.

„Vypadá to tak,“ odpověděl, „však už taky po těch čtyřech letech bylo načase.“

„Dobrá věc chce svůj čas,“ zasmála se Dodo. „Namaluješ ji růžově, nebo světlemodrou?“

O tom Christian ještě nepřemýšlel. Stejně se to bude vědět, teprve až dítě přijde na svět.

„Jenom ji zatím zbrousím, aby byla hladká, a navoskuju. Když bude Liesel chtít, tak ji pak nabarvím. Ale neříkejte o tom prosím nikomu – má to být překvapení.“

„Chápu.“

Projela si rukou zmáčený obličej a odhrnula vlasy z čela. Fuj – teď mi teče za krk a pod svetr. Možná jsem si ten deštník přece jen měla vzít.

„Tak zdárně pokračuj, Christiane!“

„Vám ať se také daří, milostivá slečno!“

Obytný přívěs odstavili vedle stáje, protože je tam stříška, a taky tam na tu vzácnou věc nefouká vítr. Dodo se rozhlížela do všech stran, ale kromě koní, kteří stáli na dešti jakoby nic, nikoho neviděla. Kde jenom vězí? Promokne na kost, jestli tu bude muset dlouho čekat. Posadila se na oj přívěsu a pátrala očima směrem k zahradnictví, kde se na polích všechno zelenalo a kvetlo. Teta Lisa tuhle vykládala, že mezi Augustou a Maxlem, jejím nejstarším, došlo k velké hádce. Syn jí nemohl odpustit tu spoustu dluhů.

„Já se tady můžu udřít, ale nezůstane nám ani jedna bankocetle, protože skoro všechno, co vydělám, jde bance!“ posteskl si jednou tetě Lise, když si byla v zahradnictví koupit květiny. Proto se Lisa – jak sama tvrdila – ze staré náklonnosti k Bliefertovým rozhodla Augustě nabídnout místo pokojské. Pro Lisu to nebylo lehké, protože kdysi došlo k jistým událostem, o kterých teta nerada hovořila.

„Já umím odpouštět,“ řekla tenkrát s úsměvem. „Liesel je milá holka, a kromě toho se to stalo ještě předtím, než jsem si Klause von Hagemann vzala.“

Dodo usoudila, že se teta zachovala velkoryse, neboť se tím pomohlo všem. Zahradnictví pod Maxlovým vedením jen vzkvétalo, mohl zaměstnat dva lidi a dluhy s ním teď splácela i matka. Hansl brzy ukončí reálku a Fritz trávil všechen volný čas ve stáji u tety Elviry.

„Ten kluk má takový cit pro koně, že jsem to ještě nezažila,“ horovala teta. „Stejně jako můj drahý Leschik tam nahoře v Pomořanech, ten dokonce umí s koňmi i mluvit. Až Fritz konečně dochodí školu, a jestli se toho já dožiju, může u mě nastoupit jako podkoní.“

Jediné, co tetě Elviře na Fritzovi vadilo, bylo, že je už nějakou dobu v Hitlerjugend. To mu nakukal Maxl, který už dřív, hned jak se zase začalo přijímat do partaje, vstoupil do NSDAP.

„Protože je to dobrý pro kšeft,“ tvrdil tenkrát.

Teta Elvira se to Fritzovi snažila vymluvit, ale jemu se mezi těmi kluky líbilo. Dlouhé pochody a utužování těla mu nevadily a „vojenskost“ se mu líbila. Nějaký čas už šetřil na nůž v pouzdře k opasku, aby mu kamarádi záviděli. Chtěl za každou cenu k jízdě u Hitlerjugend, ale to mu doposud nevyšlo.

„Co si od toho slibuješ?“ rozčilovala se teta Elvira. „Hitler nakonec rozpoutá novou válku a moji koně budou muset do pole.“

Fritz jí vysvětloval, že bojovat za Německo je čest. Ale u Elviry s tím nepochodil.

„Víš, kolik koní bídně zheblo za světové války? Desítky tisíc. Všechno nevinná stvoření, která hnali do krupobití kulek, trhaly je granáty, leželi s otevřenými břichy v zákopech… Ale o tom vy mladí nemáte ponětí. A přitom je to sotva dvacet let.“

Dodo připadal soucit tety Elviry s koňmi značně přehnaný. Koneckonců ve světové válce zahynul tím nejstrašnějším způsobem i bezpočet mužů, vojáků, v neposlední řadě Hennin otec. Ale babička Alicia tvrdila, že teta Elvira dokáže za mrtvého koně truchlit víc než za zemřelého člověka.

Dodo se zvedla, protože jí začala být zima. Prošla se pár kroků, poskakovala na místě a rozhlížela se do všech stran. Pořád ještě nic. Snad na to Henni nezapomněla? Jedno jí však bylo jasné: přijde pozdě na večeři. Naštvaně vytáhla z kapsy klíč od přívěsu a odemkla jej. Může zrovna tak čekat uvnitř, tam se sedí pohodlněji. Ke všemu zjistila, že se jí ojnice otiskla na sukni, protože ji někdo namazal až moc důkladně. Ještě tohle! Tu sukni jí ušila maminka k narozeninám.