Temná strana

Danielle Steel

Temná strana

Přeložila Štěpánka Svobodová

THE DARK SIDE

Copyright © 2019 by Danielle Steel

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2022

ISBN 978-80-249-4915-4

Mým drahým, milovaným dětem,
Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Sam, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Kéž nikdy v životě nezažijete jeho temné stránky,

kéž se budete pouze vyhřívat na jeho výsluní,
žít v bezpečí a vaši blízcí vás budou milovat.

Miluju vás z celého srdce
a vždycky vás budu milovat!

Vaše máma/D.S.

1

Sestry Zoe a Rose Morganovy se dokonale doplňovaly. Zoe měla rovné, tmavé, lesklé vlasy. Rose svatozář světlounce blonďatých kudrlinek, které jí vytvářely na hlavě něco jako čepičku. Zoe měla klasicky krásné rysy, i když možná až příliš ostré a jasně definované na tak malé dítě. Rose vypadala jako andělíček. Všechno na ní bylo kulaťoučké včetně její malé usměvavé tvářičky. Zoe byla vytáhlá, kostnatá, samá ruka samá noha, jako hříbátko. U Rose se o žádné kostnatosti rozhodně mluvit nedalo. Byla baculatá, měkoučká a láskyplná. Naučila se rozesílat vzdušné polibky, ještě než uměla říct ahoj. Rose byla zkrátka neodolatelné dítě. Zoe byla vždy plachá, stydlivá, i když jí život vedle nezkrotné, nebojácné Rose každopádně posiloval a byla díky ní i odvážnější. Rose ráda za sestrou všude lezla. Zoe to někdy štvalo, obzvlášť když Rose utekla s některou se Zoiných hraček. Za to ji Zoe hubovala. Zoe byly tři, když se Rose narodila. Ležela v kolébce a Zoe se na ni užasle dívala. Rose s ní okamžitě navázala vztah. Tvářička se jí rozzářila, kdykoliv vešla Zoe do pokoje.

Zoe bylo šest, když tříleté Rose diagnostikovali leukemii. Zoe nevěděla, co to znamená. Maminka jí vysvětlila, že je to nemoc, kterou má Rose v krvi. Že bude podstupovat různá „léčení“, bude muset jet občas do nemocnice a chvíli tam zůstat. Že bude muset podstoupit „chemoterapii“. Když spolu byly samy, zeptala se Zoe maminky, jestli to bude bolet, a matka připustila, že možná ano a že pak bude asi Rose nějakou dobu špatně a bude i zvracet, ale nakonec jí to udělá dobře. Bude zase v pořádku. Zoe zahlédla v maminčiných očích něco, co tam ještě nikdy neviděla: strach. Pochopila, že oba rodiče se bojí. Otec jí vysvětlil, že vždycky když bude muset Rose do nemocnice, bude se o ni starat on, aby matka mohla být s Rose. A až se Rose zase udělá dobře, všechno se vrátí k normálu. Slíbil, že to tak bude, a Zoe mu věřila. A měla dojem, že tomu věří i on.

Za tři dny pak odjela Rose do nemocnice s Beth, jejich matkou. Zoe si pamatovala, že sestřička měla s sebou svůj růžový kufřík a taky svého oblíbeného plyšového medvídka, Pinkieho. Byla pryč čtyři týdny a matka byla v nemocnici s ní. Domů chodila každých pár dní tak na hodinu na dvě, pro další oblečení a aby se se Zoe pomazlila. Když se Rose vrátila, byly její blonďaté vlásky tytam. Hodně spala, polehávala na pohovce, ale chtěla si hrát, když Zoe přišla ze školy. A Zoe byla šťastná, že má zas doma Rose i maminku.

Ten první rok bývala Rose hodně v nemocnici a podstoupila cosi, co se jmenovalo transplantace kostní dřeně. Maminka jí dala trochu z té své a pomohlo to. Rose bylo potom mnohem líp, jak Brad, jejich otec, tvrdil. Znovu jí narostly kudrlinky, ačkoliv blonďatý odstín ztmavl. I obočí a řasy jí dorostly. Zoe už na ni nekřičela, když jí Rose brala hračky. Radovala se z toho, že má Rose doma, a stejně na tom byla maminka i táta. Tou dobou už byla Zoe zvyklá, že tráví většinu času s tátou. Nebylo to stejně dobré, jako být s mámou, která měla vždycky všechno dokonale zorganizované a pod kontrolou, ale koncem prvního roku to bylo téměř stejně dobré jako s mámou. Co táta nevěděl, to mu Zoe pověděla, třeba jak má ráda toast a které cereálie jsou Rosiny. Otec pral prádlo, stlal postele, vyzvedával ji ve škole, vařil. Dovolil Zoe, že si mohla každý večer jako dezert dělat s’mores, když chtěla. Četl jí pohádky na dobrou noc a vždycky, než šla Zoe spát, volali Rose, pokud byla zrovna ten týden v nemocnici. A pokaždé když se Rose vrátila domů, pořádali party jen pro ně čtyři. Udělali jí cupcaky nebo upekli dort. A dali na něj svíčky a Rose je musela sfouknout. Skoro obtýden slavili její narozeniny.

Zoe věděla, že má štěstí, že otec může zůstat s ní, protože pracuje doma. Měl nahoře v domě svůj ateliér. Byl výtvarníkem a pracoval jako animátor v Disneyových ateliérech až do té doby, než sám napsal knížku o dobrodružstvích Myšáka Ollieho, který rád cestoval a všude vlezl. Zoin otec si knížku i sám ilustroval. První knížka s Myšákem Olliem slavila okamžitě úspěch. Po druhém díle přišlo na řadu televizní zpracování, které vedlo k výrobě reklamních předmětů včetně plyšového Myšáka Ollieho. Tehdy Brad definitivně opustil Disneyovy ateliéry a přestěhovali se s Beth do San Franciska. Bylo to těsně předtím, než se narodila Zoe. Vůbec nečekali, že bude mít knížka takový úspěch. Prodávala se ve všech zemích světa a byla přeložená do šestnácti jazyků. Zoe tatínkovo čtení knížek o Myšáku Olliem milovala. Každý rok potom vycházela další. Nakonec se Ollie oženil s malou bílou myškou, která se jmenovala Marina, byla primabalerínou a měli spolu dvojčátka, myšátka Charlieho a Seraphinu. Jejich rodina byla úplná a jejich dobrodružství pokračovala. Od té doby, co se Beth s Bradem přestěhovali do San Franciska a narodila se Zoe, pokračoval Brad v práci doma ve svém ateliéru. Když byla Zoe dost velká, moc ráda za ním nahoru do ateliéru chodívala. Měla tam v rohu malý stoleček, svůj blok, pastelky a později i vodovky. Ráda kreslila Ollieho a taky Marinu a dvojčátka myšátka.

Zoina matka nechodila do práce. Než se přestěhovali, pracovala jako sálová sestra v nemocnici v L.A., ale když se v San Francisku narodila Zoe, zůstala Beth doma a stala se z ní maminka na plný úvazek. Každý den chodily do parku, pekly cukroví, chodily na hodiny plavání a dětské skupiny a taky navštěvovaly hodiny hudební výchovy pro maminky s malými dětmi. Měly pořád co dělat. Zoe začala právě chodit do školky, když se narodila Rose. Všichni se kolem ní točili a Zoe měla pocit, že je jejich rodina úplná, stejně jako to bylo s Olliem a Marinou a jejich dvojčátky v tatínkových knížkách. Maminka jí dokonce dovolila, aby vzala čtyřměsíční Rose do školky, ukázat dětem a vyprávět jim o ní. Zoe moc chtěla, aby sestřičku všichni viděli. Rose se na každého usmívala, Zoe ji držela na ruce, a holčička nakonec usnula. Její návštěva ve školce měla velký úspěch a děti se shodly, že Rose vypadá jako andílek. Rovněž komentovaly, že Zoe s Rose si nejsou vůbec podobné, až na velké modré oči po mamince.

Zoe se v San Francisku moc líbilo. Byl to jediný domov, který dosud poznala. Milovala jejich rozlehlý starý dům s výhledem na záliv a most Golden Gate. Měly s Rose společný pokojíček, kde byla spousta místa na hraní. Zpočátku spala Rose v košíku v pokoji rodičů vedle jejich postele. Když pak už byla příliš velká a do košíku se nevešla, spala v dětské postýlce v pokojíčku naproti Zoině posteli. Zoe se občas chodila po špičkách dívat, jak sestřička v postýlce tvrdě spinká, a pak se zas vrátila zpátky do své postele. Když Rose onemocněla, spaly už obě v normálních postelích. Otec jim namaloval na zeď kouzelnou zahradu, po které poletovaly pohádkové víly. Měly ten nejbáječnější pokojíček na světě. Když byla Rose v nemocnici, Zoe se v noci dívala na její prázdnou postel a stýskalo se jí po sestřičce. Pokojík jí připadal prázdný, když byla Rose pryč. A vždycky počítala dny, kdy se Rose vrátí domů.

Ve své roli starší sestry si Zoe libovala. I když byla Rose někdy dotěrná, Zoe ji milovala. Později si ve vzpomínkách vybavovala svých prvních šest let, než Rose onemocněla, jako tak dokonalé období, jaké si jen člověk umí představit. Měla rodiče, kteří je zbožňovali, prožívala báječné dny a měla malou sestřičku, se kterou ji bavilo si hrát. Už se nemohla dočkat, až s ní Rose začne taky chodit do školy. Začala ale o rok později, než měla, protože byla nemocná.

Po transplantaci kostní dřeně prožila Rose celý rok, než se leukemie zase vrátila. Udeřila nečekaně silně a holčičce bylo ještě mnohem hůř než předtím. Znovu jí vypadaly vlasy a musela mít něco, čemu se říkalo port, protože podstupovala chemoterapii tak často, že už nadále nemohli využívat k infuzím její žíly na pažích. Od té doby, co jí chorobu znovu diagnostikovali a už nebyla na ústupu, se její zdravotní stav pomalu ale jistě zhoršoval celé dva roky. Její život byl skutečné peklo. V devíti už to Zoe dokázala pochopit.

Viděla mnohokrát rodiče plakat a maminka byla skoro pořád pryč. Nenechávala Rose v nemocnici samotnou, takže ji Zoe sotva vídala. Tolik se toho dělo, tolik věcí bylo třeba rozhodnout, tolik doktorů bylo nutné navštívit a obvolat nebo se s nimi sejít v nemocnici. Otec tam taky často chodil a Zoe zůstávala u sousedky, když musel na schůzku s různými doktory nebo se šel podívat za Rose. Rose obvykle chodila domů mezi jednotlivými koly chemoterapie. Doma však hodně plakala a většinu času prospala. Zoe sledovala, jak se vytrácí kousek po kousku. Matka tvrdila, že se Rose uzdraví a že jí bude zase dobře, ale otec už nic nesliboval. Když se ho Zoe zeptala, co bude dál, přiznal, že neví. Vždycky mu poznala na očích, když se dělo něco zlého. A to bylo během posledního roku prakticky pořád. Tehdy bylo Zoe devět a Rose šest. Pořád vypadala jako malá holčička, ale její oči byly velmi staré. Někdy, když byla doma, si Zoe sedla k její posteli na zem a držela ji za ruku. Jednou se Rose Zoe zeptala, jestli si myslí, že za ní přiletí víly z nebe a vezmou si ji k sobě. Zoe, které tekly po tvářích slzy, ji příkře odbyla, že nevidí důvod, proč by si Rose měly nějaké víly brát k sobě.

Zoe už dříve zaslechla, jak si rodiče povídali o tom, že má Rose vzácnou formu vysoce zhoubné leukemie. Různé děti se z jiných druhů této nemoci úspěšně uzdravily. Tu, kterou trpěla Rose, však bylo mnohem těžší zdolat. Doktoři zkoušeli úplně všechno. Zoe už si vůbec nepamatovala, kdy se rodiče naposled něčemu smáli, nebo třeba jen usmáli nebo se na chvíli uvolnili. Vypadali neustále vyděšeně. Nakonec, bez ohledu na to, jak se všichni snažili nebo jak láskyplně se Beth o dcerušku starala, Rose jedné noci v nemocnici tiše zesnula ve spánku.

Jednou pověděla mamince, že Pinkie, růžový plyšový medvídek, se kterým spala celý život, bude chtít spát se Zoe, až ona odejde do nebíčka. Když plyšáčka další den ráno matka Zoe podala, Zoe okamžitě pochopila, co se stalo. Měla pocit, jako by jí vyrvali srdce z hrudi. Rose se už domů nikdy nevrátí.

Zoe bylo deset, když jí zemřela sedmiletá sestra. Bojovala o život čtyři roky a ve chvíli, kdy zemřela, se jejich rodiče změnili v cizí lidi, které Zoe vůbec nepoznávala. Matka ztratila veškerou naději a proměnila se v zombie. Po pohřbu, který byl pro všechny tři nesnesitelnou záležitostí, Beth přestala téměř vstávat z postele. Brad chtěl, aby šla k doktorovi, ale odmítla. Prohlašovala, že Rose jí nic nemůže vrátit, tak na čem jiném záleží. Motala se po domě dnem i nocí jako duch. Zoe se snažila najít cestu k oběma, ale nic, co řekla nebo udělala, nepomáhalo. Měli se spolu tolikrát tak úžasně, než Rose zemřela. Že by se to někdy opakovalo i po Rosině odchodu si však Zoe nevzpomínala. Z jejich domova se stalo město duchů. Zoe ležela v noci v posteli, tiskla si k hrudi medvídka Pinkieho a snažila se vybavit si Rosinu andělskou tvářičku z doby, než sestřička onemocněla. Jediné, co jí teď ale vždycky vytanulo na mysli, byla její tvář bez vlasů, zpustošená zákeřnou nemocí. Její staré fotografie už vůbec nevypadaly jako Rose, kterou znala.

Po čtyři roky Rosiny nemoci se rodiče zaměřovali pouze na její potřeby. Zoe musela ustoupit do pozadí. Otec jí sice stále dokola sliboval, že se jejich život jednoho dne zase vrátí k normálu, ale ta doba nikdy nenastala, ani potom co byla Rose pryč jednou provždy. Rodiče byli příliš ochromení a zlomení, než aby se začali věnovat Zoe. Dokázali myslet jen a pouze na svůj vlastní žal. Ten naplňoval dům jako rajský plyn a otupoval je natolik, že spolu nedokázali navzájem komunikovat. Dokázali jenom stěží nějak fungovat či mluvit, dokonce i mezi sebou, a ani nechtěli. Ani na Zoe se nedokázali zaměřit. Bylo to nad jejich možnosti. Brad se snažil o trochu víc najít si k ní cestu. Ale bez valného úspěchu. Beth zkrátka nemohla. Byla světýlkem naděje pro ně pro všechny po celé čtyři roky, ale její světlo nakonec zhaslo spolu s Rose. Studnice jejích citů byly zcela vyschlé, pro každého, a dokonce i pro ni samou. Vše, co měla, dala své mladší dcerce, a Zoe byla zjevně mimo její obzor. Beth většinu času spala. Brad dohlížel na to, aby se Zoe dostala do školy a ze školy, a přihlásil ji kvůli tomu do databáze sdílení aut, aby ji nemusel vozit neustále jenom on. Na večer objednával domů jídla po internetu, převážně fastfood.

Zoe měla vždycky pocit, že rodiče byli v hloubi duše přesvědčení, že jejich lepší dítě zemřelo a zůstala jim „ta druhá“. Jejich zklamání bylo zjevně absolutní. Rose byla mezi nimi malým andílkem, a teď byla pryč. Zoe ale nikdy nepřipadalo, že kdyby zemřela ona, a ne Rose, měli by z její ztráty stejný pocit. Nevěřila tomu. I ve svém neutuchajícím zármutku dávali jasně najevo, že ona je až druhá nejlepší. Mluvili o tom, že tam Rose není, tedy pokud spolu vůbec mluvili, ale o tom, že je tam Zoe, nikdy. Jako by byla neviditelná. Celé dva roky po Rosině smrti byli oba rodiče emocionálně zcela nepřístupní. Zoe se musela naučit postarat se sama o sebe, obstarávat si, co potřebovala, a od rodičů vůbec nic neočekávat. Taky od nich nic nedostala.

Otec se z noční můry, která je pohltila, probral jako první. Zoe právě dosáhla dvanácti let, rodiče na ni čekali v kuchyni, když přišla ze školy, a oznámili jí, že se rozcházejí. Její bolest se tím ještě víc prohloubila. Až dosud se držela naděje, že se všechno jednou vrátí do normálu. Teď ovšam byla zmařena i ta. Otec jí tu špatnou zprávu oznámil, když seděli u kuchyňského stolu. Matka k tomu neřekla nic, jako by byla němá. Otec Zoe vysvětlil, že chtěl s matkou chodit na terapii, ale Beth odmítla. Trochu to zmírnil formulací, že na to dosud není připravená. Matka vypadala jak mrtvola. Seděla u stolu a upřeně zírala na myčku nádobí, ne na svou dceru, a ani nepromluvila. Nijak se nesnažila vysvětlit své pocity. Všichni to ale stejně věděli. Dala ze sebe úplně všechno jedné ze svých dcer, a stejně ji ztratila. A teď ztrácela i manžela. Neměla dost síly, aby tomu dokázala čelit. Potápěla se pod hladinu, možná už pod ní byla.

„A nemůžete se na tom pokusit vy dva ještě zapracovat?“ zeptala se jich Zoe. Zoufale žadonila. Brad ale pomalu zavrtěl hlavou a ani Beth nic neřekla.

„Asi ne,“ vypravil ze sebe Brad zvolna při pohledu na ženu, která stále ještě byla jeho manželkou. Byla teď však k nepoznání ve srovnání s ženou, kterou tolik miloval. Nedokázal si představit, že by ještě někdy mohla být taková. A Beth se o to ani nepokusila. Neustále, po celou dobu, co je zcela pohltil žal, odmítala jeho zoufalé prosby, že by měli zajít do manželské poradny. A bohužel to mělo na ně na všechny devastující účinky. „Uvidíme, jak to bude,“ prohlásil Brad neurčitě. Vysvětlil Zoe, že se zatím nerozvádějí, ale sám cítil potřebu se poradit. Potřeboval, aby mu někdo pomohl se s Rosinou smrtí vyrovnat. Měl pocit, že to potřebují všichni, ale Beth trvala na tom, že Zoe je v pohodě. Měla ve škole dobré známky, nebyla na drogách ani se nechovala nevhodně a nevyváděla. Beth tvrdila, že je to zkrátka dítě a dostane se z toho. Sebou si tolik jistá nebyla. Obávala se, že ona sama se z toho nejspíš nedostane. A navíc považovala Bradovu vůli se přes to konečně přenést za zradu. Ano, Brad se chtěl zřejmě přenést přes jejich devastující žal a jí připadalo, že se tím vzdává své druhé dcery i manželky. Měla v úmyslu truchlit navždycky, uctívat Rose, zatímco během celého toho procesu zcela zanedbávala Zoe. Zoe už na to tou dobou byla zvyklá, od obou rodičů. Otec i matka mysleli jenom na sebe a na své pocity. Po tom všem, co pro Rose udělali, si Beth nikdy neuvědomila, jak je sobecká.

Ten víkend se Brad odstěhoval. Našel si malý byt na Broadwayi v domě, kterému se tam říkalo Hotel zlomených srdcí. Byla to obvykle první štace během rozvodu, kdy se lidi snažili vzpamatovat a najít si své místo na světě. Pro Zoe ale v malém bytě místo nebylo. Brad ji tedy bral alespoň jednou týdně na večeři. To samozřejmě pro Zoe znamenalo, že člověk, co o ni pečoval celé ty čtyři roky, kdy byla sestra nemocná, a potom ještě další dva, skočil přes palubu a stal se z něj jen příležitostný společník. Co odešel, byla však Zoina matka pohroužená ještě víc sama do sebe. Už téměř nevycházela ze svého pokoje. Zoe si v kuchyni vařila pro sebe jídlo, ohřívala si ravioly nebo špagety z konzervy, zmrazená hotová jídla, která jí matka nechala v mrazáku, aby si je mohla připravit. Beth téměř nejedla a zhubla šokujícím způsobem. I Zoe byla mnohem hubenější. Ostatně zhubli všichni.

Šest měsíců poté, co se odstěhoval, oznámil Brad Zoe u večeře, že podal žádost o rozvod. Beth stále odmítala jakoukoliv formu terapie a prakticky s ním nemluvila. Rozchod nepoznamenala žádná zášť a nešlo o ni ani během rozvodu. Problémem byla totální absence vzájemné komunikace. Navzájem se úplně míjeli. Nebyli schopní sladit krok. A Brad vysvětlil Zoe, v jejím křehkém věku dvanácti a půl roku, že manželství s Beth vyhaslo spolu s odchodem Rose. Beth to nepopírala. Pro ni to byla svým způsobem úleva, že už od ní Brad nic neočekával. Brad ale nechtěl nic víc, než se konečně vymanit z toho strašného kruhu dvouapůlletého intenzivního truchlení. Chtěl se otřepat, posunout kupředu. Beth to zkrátka udělat nedokázala, alespoň zatím, a ani se o to nepokusila.

Zoe věděla, že otec dochází na terapii. Jednou se jí mimoděk zmínil, že zhruba v době, kdy podával žádost o rozvod, svou terapeutku změnil. Nevysvětlil jí, proč tomu tak bylo, dokud Zoe nebylo třináct a rozvod byl vyřízený. Začal s ní totiž chodit a ona z etického hlediska trvala na tom, aby si našel jiného terapeuta. Sama mu v tom pomohla a nadále byl jeho terapeutem muž. Původní terapeutka, ke které chodil šest měsíců, se jmenovala Pam. To bylo všechno, co o ní Zoe věděla. Bradovi bylo právě čtyřicet, když se uzavřely rozvodové záležitosti. Pam pětatřicet. Dosud nebyla vdaná a neměla děti. Oba si přáli začít znova. Její letitý milenec zemřel.

A Brad přišel o svoje mladší dítě. Vzali se pár měsíců po rozvodu a přestěhovali se do Santa Barbary, kde Brad koupil dům a Pam začala pracovat v tamní terapeutické praxi.

Zoe se seznámila s Pam krátce předtím, než se Pam s Bradem vzali. Když se s ní setkala, připadalo jí to vůči matce neloajální. Pam byla milá a oba s Bradem trvali na tom, že chtějí, aby k nim Zoe přijela na návštěvu, kdykoliv se jí zachce, že jí bude jejich domov neustále otevřený. Beth se však podařilo dát jednoznačně najevo, vždycky když u nich Zoe pobývala, že to od ní považuje za zradu. A nemusela to ani říkat nahlas. To sdělení jí přímo čišelo ze všech pórů během dnů po Zoině návratu. Matčino mlčení bývalo mnohem úpornější. Mezi matkou a Zoe vyrostla barikáda, kterou Zoe nedokázala zdolat. A nepodařilo se jí to po celé tři roky od Rosiny smrti. Stále spala s Rosiným plyšovým medvídkem Pinkiem a měla pocit, že je to její jediný přítel.

Ve čtrnácti začala chodit na střední školu. Shodou okolností ve stejný měsíc, kdy se Bradovi a Pam narodilo první dítě, deset měsíců po svatbě, na které Zoe nebyla, z loajality ke své matce. Její nový sourozenec byl chlapeček Christopher. Otec z něj byl absolutně na vrcholu blaha. Vždycky chtěl syna a teď se mu to splnilo. Zoe si připadala zcela vyloučená z okruhu jejich lásky. Nedokázala se přimět, aby k miminku chovala nějaké city. Její pocit izolovanosti dosáhl vrcholu následujícího roku, kdy se jim narodilo druhé dítě. Tentokrát to byla holčička Ashley, která celou situaci ještě zhoršila, protože až šokujícím způsobem připomínala Rose. Světlounce blonďaté vlásky jí rámovaly obličej úplně stejně jako Rose a Zoe se na ni nemohla ani podívat. Bylo jí patnáct, když se Ashley narodila. Bylo to pět let po Rosině smrti. Tou dobou začala shodou okolností Beth znovu pracovat jako zdravotní sestra poté, co absolvovala doškolovací kurz. Matčin nástup do práce ale na Zoině životě změnil jen velmi málo. Místo toho, že neustále přes den spala, jak tomu bylo posledních pět let, teď byla matka v práci. Tou dobou už byla mimo Zoin život v podstatě celou věčnost.

O rok později, když bylo Zoe šestnáct, začala Beth chodit s jedním doktorem. Měl starší děti a Zoe se s nimi odmítla seznámit. Beth na ni nenaléhala. Neměli v úmyslu se brát, jen spolu chodili. Do Santa Barbary jezdila Zoe tak málo, jak jen to bylo možné. Vyčlenila se sama ze života obou rodičů, stejně jako oni už dávno vyloučili ji. Tehdy už byla zvyklá se o sebe postarat. To byla ostatně od svých deseti let. Byla pozoruhodně soběstačná.

Celou dobu na střední škole se Zoe intenzivně věnovala studiu a měla jenom pár kamarádů. Nechtěla nikomu vysvětlovat důvody svého podivného soukromého života a prakticky žádného vztahu s rodiči. Ti se oba v životě posunuli dál a nechali ji za sebou jako zavazadlo, které přehlédli.

Nikoho z nich nepřekvapilo, když se Zoe stala nejlepší studentkou, která se svým proslovem loučila se školou za všechny studenty své třídy. Nic jiného od ní neočekávali a ani si zjevně neuvědomovali, jak je pozoruhodná, že má tak mimořádné výsledky i přes svůj osamělý život a nedostatek emocionální podpory od obou rodičů. Byla přijata na téměř všechny vysoké školy, kam si podala přihlášku, a rozhodla se pro Yale. Tam nastoupila do přípravného ročníku pro studenty medicíny. Jejím cílem bylo stát se dětskou lékařkou v zemích třetího světa a zachraňovat životy dětí, které by jinak zemřely.

Oba rodiče přišli na slavností ukončení středoškolského studia a pověděli jí, že jsou na ni nesmírně hrdí. Tomu však mohla uvěřit jen těžko. Vždyť ji sotva znali. Nic o ní nevěděli. Měla pocit, jako by se s ní „rozvedli“ ještě dřív, než zrušili své manželství. Rodina, ve které vyrůstala šest šťastných let, byla dávno tatam. Neexistovala. Byli si navzájem cizí. Na vysoké se Zoe chytala každé výmluvy, aby nemusela ani k jednomu z nich na prázdniny. Pohled na nevlastní sestru Ashley pro ni byl stále stejně bolestivý. Když Zoe začala studovat na univerzitě, byly Ashley tři roky, a stále jí připomínala Rose. Vypadala úplně jako ona.

Zoe dokončila bakalářské studium na Yale s vyznamenáním. Během studia ji to tam nijak zvlášť nebavilo, ale vedla si dobře. Skoro s nikým nechodila a vůči všem zůstávala uzavřená.

Na lékařskou fakultu ji přijali do Duke. Excelovala tam dva roky, a pak si v létě během sebezpytování své duše uvědomila, že nechce trávit dalších sedm let studiem medicíny, dál jako lékař stážista a poté ještě jako praktikant. Chtěla získat pocit uspokojení daleko dřív. Toužila konat dobré skutky hned.

Studium medicíny přerušila a začala pracovat pro neziskovou organizaci, v útulku pro týrané děti na Upper West Side v New Yorku. Tam ji nutně potřebovali a mohla pracovat s dětmi, které trpěly skutečnými fyzickými i emocionálními bolestmi. Důvod jejich žalu byl jiný než její. Většinou měly za sebou fyzické týrání ze strany svých rodičů. Byly emocionálně zanedbávané, ale bolest byla podobná, a Zoe si k nim okamžitě našla cestu. Děti i její nadřízení okamžitě viděli, jak nesmírně empatická je.

Pomohlo jí i její lékařské vzdělání, a nakonec dokončila magisterské studium na NYU v managementu neziskových organizací.

Studium medicíny zanechala Zoe ve svých čtyřiadvaceti a v hierarchii neziskové organizace se rychle posunovala vzhůru. Navíc zbožňovala anonymitu života v New Yorku. Bydlela v malém bytě, který si našla ve West Village. Otec a Pam ji navštívili vždycky, když jel otec do New Yorku za svým vydavatelem. Matka nejezdila nikam. Prodala dům v San Francisku a přestěhovala se do bytu k doktorovi, se kterým chodila už téměř deset let. Beth Zoe nabídla, že u nich má svůj pokoj, ale Zoe ho nikdy nevyužila. Netoužila bydlet ani u jednoho z rodičů a oni na ni nenaléhali. Oba jí až příliš silně připomínali bolestnou minulost, kterou se všem dařilo překonávat různě, ať už vstupem do nového života nebo útěkem pryč. A to byl právě Zoin způsob, jak se s minulostí vypořádat. Kdykoliv ji Pam viděla, vždycky o ni vyjádřila své obavy a přiznala se Bradovi, že by si přála, aby Zoe podstoupila nějakou terapii. Pam měla pocit, že Zoe je příliš uzavřená, odtažitá. Působilo to zvláštním dojmem, jako by se část jejího já nikdy skutečně nepropojila s lidmi kolem, dokonce ani s dětmi v útulku, o nichž prohlašovala, že jí na nich nesmírně záleží. Pam jí nevěřila. Brad ale trval na tom, že si vede dobře. Nikdy nezapomněl Pam připomenout, že Zoe měla na škole pozoruhodně skvělé výsledky a že teď pracuje na pozici, která ji hluboce uspokojuje. Myslel si, že je šťastná. To však nebylo to pravé slovo, kterým by ji charakterizovala Pam. Pam vnímala na základě svojí profese, tak osobně, že si Zoe připadala odmalička všemi zanedbávaná a jak je kvůli tomu vyděšená. Dělalo jí starosti, že Zoe nemá a nikdy neměla, vážný emocionální vztah s žádným mužem a ani s rodiči. Něco v ní chybělo, odumřelo v ní nebo to bylo příliš pošramocené, než aby dokázala skutečně navázat vztah. Navenek Zoe působila plně funkčním dojmem, dokonce na velmi vysoké úrovni, ale Pam se obávala, že je to víc póza než skutečnost.

Brad se díky Pam a lásce jejich dětí emocionálně vzpamatoval velmi dobře. Život v nové rodině ho zachránil. Taky měl o Zoe starost, ale nevěděl, jak se k ní dostat blíž. Beth byla šťastná s mužem, se kterým žila, ale současně byla hluboce postižená ztrátou mladšího dítěte. Byla to tichá žena s bolestí vepsanou ve tváři.

V osmadvaceti byla Zoe náměstkyní ředitele v neziskové organizaci v New Yorku, kde stále pracovala. Okolí z ní mělo dojem, že má pro práci se zneužívanými dětmi vlohy a že je v oboru velmi schopná. Seznámila se s Austinem Robertsem, atraktivním absolventem Harvardu, vyhlášeným advokátem dětí v útulku, který se nedávno stal členem správní rady. Zoe ho naprosto okouzlila. Byl úplně paf z její krásy a udělalo na něj obrovský dojem, jak je erudovaná, oddaná své práci a jaké má pro obor vlohy. Představovala úchvatnou kombinaci krásy a chytrosti a byla vůči němu natolik chladná a odměřená, že se pro něj stala neodolatelnou výzvou. Několikrát ho odmítla, když ji zval na večeři, takže když nakonec svolila, považoval to za velké vítězství.

Zoe velice zaujala jeho rodinná historie. Otec byl advokát a matka měla doktorát z psychologie. Oba se angažovali ve filantropických kauzách. Austin měl dva starší bratry. Oba byli ženatí a měli děti. Bylo mu šestatřicet, měl za sebou studia i doktorát z práv na Harvardu a měl vlastní nadmíru vytíženou advokátní praxi. O své rodině mluvil velice vřele, i o svém mládí, a Zoe pochopila, že k sobě mají všichni blízký vztah, na rozdíl od její rodiny, která se po Rosině smrti rozpadla. Ke všemu byl nesmírně pohledný, vysoký, s atletickou postavou, tmavými vlasy a tmavýma očima. Večer utekl jako voda, když se během první večeře snažili jeden druhého blíž poznat. Poté se začali scházet pravidelně. Po třech měsících známosti se vyznali ze vzájemné lásky. Pro Zoe to bylo vůbec poprvé. Na profesionální úrovni to byl přímo dokonalý pár. Oba měli společný zájem, dosáhnout dobrých podmínek pro sociálně znevýhodněné děti. Po osobní stránce však pocházeli ze zcela protichůdného prostředí. Austin byl z rodiny, kde si byli všichni velice blízcí, a rád se všemi trávil čas. Miloval svoje bratry, jejich manželky i děti. Zoe mu vyprávěla o svém dětství, o sestřině chorobě, o tom, jak to bylo doma hrozné během její zhoršující se nemoci i o totálním kolapsu celé rodiny po její smrti. Když to Austin poslouchal, bolelo ho u srdce. Dojalo ho, jak milá a laskavá byla na jeho pět synovců. U nich v rodině měli samé kluky. Zoe to s dětmi uměla, a to se na ní Austinovi líbilo. Jeho rodiče i bratři s rodinami ji velmi vřele přijali, když se s ní seznámili. Matku obzvlášť dojala její minulost, se kterou se Austin rodičům svěřil. A obdivovali ji, jak je přesto Zoe vyrovnaná a působí mile.

„Je dokonalá,“ prohlásil o ní Austin před matkou a celý zářil.

„Je s podivem, že je tak psychicky normální a vřelá,“ poznamenala Constance Robertsová. Měla radost, když viděla, jak je její syn šťastný. „Zřejmě má za sebou opravdu těžké období.“

„Vyrůstala prakticky sama, když rodiče truchlili po její sestře.“

„Někdy se to stává,“ připustila Constance. „Žal dokáže neuvěřitelně izolovat. Lidi truchlí různým způsobem. Řada manželství to nepřežije.“ Constance si Zoe velmi oblíbila a hluboce s ní cítila při vědomí, čím si jako dívenka prošla. Zoe přiznala, že důsledkem toho nepřilnula ani k jednomu z rodičů a nemá s nimi blízký vztah. O otcově manželce mluvila laskavě, říkala o ní, že je to hodná žena a že je otci báječnou partnerkou, ale že přišla do Zoina života v nevhodnou dobu. Zoe byla v pubertě, ve své bolesti byla ponechaná napospas a nepřijala ji. A teď už na to asi bylo pozdě. Už pro ně pro všechny proteklo pod mostem příliš mnoho vody, přestože se otec upřímně snažil zůstat v kontaktu a vídat se se Zoe, kdykoliv přijel do New Yorku. Přesvědčit ji, aby přijela k nim do Kalifornie, se už snažit přestal. Tušil, že neuvěřitelná podoba jeho dcery Ashley s Rose je možná částí celého problému. Zoe ji viděla na rodinných fotografiích, které jí otec posílal. Holčička vyrostla a vypadala nejspíš tak, jak by vypadala Rose, kdyby přežila.

Austin a Zoe spolu chodili celé dva roky, než se nastěhovali do dvoupokojového bytu, který si našli ve West Village, kousek od toho, kde Zoe dosud bydlela. Okolí si zamilovali a s nadšením si zařizovali nový byt. Báječně spolu vycházeli. Když spolu začali bydlet, bylo Zoe třicet a Austinovi třicet osm. Austin se chtěl dřív nebo později rozhodně oženit. Chtěli založit rodinu, ale ani jeden z nich nijak nespěchal. Oba měli náročnou práci. Jeho rodina ji tou dobou dávno láskyplně přijala mezi sebe, ale chovali se diskrétně a nechtěli nijak naléhat. Austinova matka Constance si byla jistá, že rozvod rodičů způsobil, že se Zoe bojí, aby neudělala chybu.

Po roce společného bydlení se konečně rozhodli, že se vezmou. Obřad se konal na zahradě víkendového sídla Austinových rodičů v Sag Harboru na Long Islandu. Byla to velmi malá svatba, jak si přáli. Přijeli oba Zoini rodiče s Pam i Hankem, Bethiným partnerem. Byl krásný letní den, všichni si to užívali. Navzájem je spojovalo, že sdílejí velký den Zoe a Austina. Na líbánky odjeli novomanželé do Wyomingu. Chodili na túry, chytali ryby a jezdili na kolech, což se Zoe naučila mít ráda během doby, kdy chodila s Austinem. Zbožňoval klid v přírodě jako protipól ke své často náročné a stresující práci a Zoe si to také oblíbila. Dokonale si vyhověli a měli spoustu společných zájmů.

Do New Yorku se vrátili odpočatí a šťastní. Dohodli se, že se začnou pokoušet o miminko už během líbánek. Bylo to romantické dobrodružství, které je ještě víc sblížilo. V jednatřiceti a devětatřiceti, po třech společných letech, se oba cítili na rodičovství dostatečně zralí. Zoe však byla po měsících, kdy se nic nedělo, čím dál zklamanější a Austin na tom byl stejně. Do manželství to vneslo trochu nervozity. Byli spolu rok, kdy jejich snažení nepřineslo žádný výsledek, a tak se šli na Zoin návrh poradit s odborníkem na léčbu neplodnosti. Doktor souhlasil, že začnou náročný léčebný program hormonálními injekcemi, které Zoe aplikoval Austin. Plán léčby neplodnosti jim dával naději, že se jejich sen o miminku splní.

Prošli si čtyřmi kúrami asistované reprodukce in vitro. A uspěli nakonec až po patnácti měsících snažení. Byli opravdu nadšení, ale současně obezřetní. Ještě neměli vyhráno. Čekali raději další tři měsíce, než to oznámili oběma rodinám, i když Constance už to tušila dřív, ale nechtěla být příliš vlezlá a vyptávat se. Dobře věděla, že je to citlivé téma.

Zoe snášela těhotenství velmi dobře. Přečetla na to téma všechny knížky, co se jí dostaly do ruky, a brala velmi vážně veškeré teorie o výchově dětí a důležitost zdravého životního stylu během těhotenství. Pokud šlo o její zdraví i o dítě, byla nesmírně svědomitá a oba s Austinem byli ze všeho velmi rozrušení. Rozhodli se, že si nenechají povědět pohlaví miminka a nechají se překvapit až při porodu. Zoe měla v plánu si vzít čtyřměsíční mateřskou dovolenou z neziskové organizace, kterou už tou dobou řídila, a Austin tři týdny volna, aby jí mohl pomáhat, až se miminko narodí. Zoe trvala na tom, že nechce žádnou chůvu ani paní k miminku. Chtěla vše dělat sama, vytvořit si s děťátkem úzkou vazbu a následovat příkladu své matky, která se o ně taky starala sama bez cizí pomoci a vždycky tvrdila, že jí to tak vyhovovalo. Zoina matka měla velikou radost, když jí dcera oznámila, že je těhotná, ale neměla v plánu přijet do New Yorku, ani před porodem, ani po něm. Prohlásila, že ji nepustí z práce. Zoe bylo zřejmé, že je to výmluva, a tušila, že kontakt s miminkem by v matce jenom znovu vyvolal bolestné vzpomínky.

Jaime Rose Robertsová přišla na svět čtyři hodiny poté, co Zoe odešla ve středu z práce po velice rušném dni. Jakmile přišla domů, praskla jí voda. Okamžitě to zavolala Austinovi. Ten spěchal domů z kanceláře, kde se zdržel. Porod byl rychlý a snadný, všechno proběhlo normálně a hladce. Jaime ležela v matčině náručí a Austin se na ně láskyplně díval. Nikdy v životě nebyl šťastnější. Jaime byla krásné miminko a byla Zoe neuvěřitelně podobná, s tmavými vlásky a modrýma očima. Jméno jí vybrali na základě studia spousty knížek. Zalíbilo se jim, protože ve francouzštině znamenalo j’aime „miluji tě“, a ona byla nepochybně tím nejmilovanějším dítětem pod sluncem.

Jak ji tak Zoe držela v náručí, najednou cítila něco, co se jí nepoštěstilo od chvíle, kdy zemřela Rose. Až dosud, po celé ty roky, v jejím životě něco chybělo, ta malá holčička, kterou milovala celým svým srdcem a o kterou ve svých deseti letech tragicky přišla. Zoe teď bylo čtyřiatřicet a Austinovi dvaačtyřicet. Celých čtyřiadvacet let měla Zoe ve svém životě zoufale prázdné místo bez Rose. A teď přišla Jaime, aby ho konečně vyplnila. Zoe se dívala z manžela na svou malou holčičku a konečně se cítila úplná.

2

Než se Jaime narodila, cítila se Zoe dokonale připravená přijmout mateřství s otevřenou náručí. Přečetla tolik knih, že věděla opravdu všechno a měla dokonce i řadu vlastních teorií. S Austinem byli oba sebevědomí, Zoe vše zorganizovala a měla pod kontrolou. Jaime byla zdravé miminko, porod byl přirozený a bez komplikací. Přespali díky tomu v nemocnici jen jednou. Pak jim dovolili nemocnici opustit. Oba byli nadšení z představy, že si konečně přinesou dcerku domů.

Prarodiče na obou stranách byli ze zprávy, že se narodila Jaime, nadšení. Ze Zoiny strany byla Jaime první vnouče a z Austinovy první vnučka-holčička. Jaime byla tedy hvězdou na obou stranách. Zoe s Austinem ihned všem rozeslali e-mailem její fotografie a celá rodina se shodla, že holčička je úchvatná. Vážila tři kila šedesát a byla očividně zdravé, pořádné miminko.

Den po narození spala klidně v malé nemocniční postýlce v Zoině pokoji. Zoe, přece jen unavená, se přesto vzepjala a požádala, zda by se mohla sejít s pediatrem, který měl právě službu. Stejně musel podepsat pro miminko propouštěcí zprávu. Byl ale překvapený, když se Zoe začala dopodrobna vyptávat na různé testy, které se po narození běžně prováděly jako rutinní postup. Zoe o všech četla, věděla, jak se vyhodnocují a ujistila doktora, že ví, co výsledné hodnoty znamenají. To udělalo na Austina dojem. Šla vždycky do hloubky u všeho, na co narazila, a brala svou odpovědnost velmi vážně. A pokud šlo o ni, bylo mateřství to nejdůležitější. S výsledky testů, které jí poskytl dětský lékař, byla spokojená. Lékař jim dal taky pár užitečných typů, jak si počínat prvních pár dní doma, jak si poradit s kojením, jak dlouho kojit, co dělat, kdyby měla rozpraskané bradavky a čím se neznepokojovat. Byli to přece jen rodiče s prvním dítětem. Doktor je ujistil, že prvních pár týdnů můžou miminko krmit vždy v určitou dobu, a Zoe si ho nesouhlasně změřila.

„Kojení v přesně stanovené časy může později způsobit vážné psychologické poškození. V podstatě to obnáší upírání potravy a miminka pak mají pocit, že je schválně necháváte hladovět. To já své dceři neudělám,“ prohlásila Zoe rozhodně. Byla velmi sveřepá a neochvějná ve svých názorech. Austin s pediatrem se na sebe krátce podívali. Austin si až dosud neuvědomoval, že je Zoe zcela proti nastolení jakéhokoliv řádu.

„Pokud se nebudete snažit vytvořit jistou pravidelnost, budou vaše zásoby mléka nepředvídatelné a holčička pak třeba nebude mít dost co pít. A kvůli tomu se s manželem pravděpodobně moc nevyspíte,“ upozornil je doktor jemně. Dobře si uvědomoval, jak jsou nezkušení. Zoe zatím přečetla, co se dalo, a měla k dispozici veškeré teorie i informace. Austin měl tudíž v úmyslu to nechat na ní. Měla už měsíce na nočním stolku štosy knih s miminkovskou tematikou a zlobila se, když Austin neměl čas si je přečíst. Chtěla, aby z nich byli moderní rodiče, špičkově informovaní o péči o miminko a jeho zdraví. A jak se porod blížil, brala to čím dál vážněji.

„Určitě to nějak vyladíme,“ prohlásil Austin klidně. „A taky může pomoct radou moje máma a švagrové.“ Austin už se nemohl dočkat, až budou z nemocnice pryč, až si miminko dovezou domů a začne jejich život rodičů krásné malé holčičky.

„Hodně štěstí,“ popřál jim doktor vřele, když podepsal propouštěcí zprávu. Jejich pediatrička už byla Jaime zkontrolovat hned brzy ráno a zastavila se i za Zoe. Měli přijít k ní do ordinace za pět dní. Zoe se s ní seznámila, když byla v šestém měsíci těhotenství, a podrobila ji dlouhému pohovoru. Cathy Clarková byla velmi schopná a všemi doporučovaná dětská lékařka. Zoe vyhovovala zvláštní směs vážné, vřelé, moderní, uvolněné, a přitom nesmírně pečlivé lékařky, kterou představovala. Byla o tři roky starší než Zoe, studovala taky na lékařské fakultě v Duke a zaujalo ji, když se dozvěděla, že Zoe má za sebou kromě magisterského titulu v sociální oblasti taky dva roky studia medicíny. Udělali na ni s Austinem jako nadcházející rodiče dobrý dojem. Zaujaly ji rovněž chytré, přepečlivé dotazy, které jí Zoe kladla před i po porodu.

Zoe se s doktorkou Clarkovou shodla v některých teoriích a metodách, které se chystala aplikovat na Jaime. Rovněž oběma vyhovovala představa, že měla Zoe v úmyslu o Jaime sama pečovat čtyři měsíce, než znovu nastoupí do práce. Nechtěla s holčičkou v začátcích propásnout jediný okamžik, Cathy Clarková v ní vycítila super-matku a fandila jí. Měla ráda maminky, které byly odpovědné, měly dostatek informací a byly inteligentní. A Zoe byla každopádně jednou z nich.

Cathy Clarková nebyla vdaná ani neměla vlastní děti, ale byla velmi zanícená pro svou práci lékařky a děti milovala. A u Zoe se jí líbila její energie, obrovská chuť se učit a taky její entuziasmus.

„Má velké štěstí, tahle malá holčička, a vy budete skvělí rodiče,“ prohlásila s jistotou, než odešla ze Zoina pokoje ještě za další pacientkou, která porodila dvojčata. Zoe si Cathy zamilovala okamžitě, jakmile se s ní seznámila. Oceňovala na ní, že nezavrhovala žádné ze Zoiných teorií, i když je sama ještě ve své praxi neuplatňovala. Doktorka Clarková ji varovala jen v jediné věci, a sice aby to nepřeháněla s kojením podle požadavků dítěte, a pohlídala si, aby si dopřála mezi jednotlivými kojeními určitou dobu na odpočinek, aby se jí stačilo vytvořit dost mléka. Jinak budou mít stále hladové dítě. Potud to tedy připadalo Zoe i Austinovi jednoduché a víc než zvládnutelné, i když se Austin tvářil trochu vyděšeně, když mu Zoe vyjmenovala veškeré vybavení, co bude miminko potřebovat. Ultra sofistikovaná sedačka do auta, kterou Zoe koupila, byla na použití trochu ošidná, a když ji měl Austin poprvé použít, když jeli z nemocnice, docela se s tím natrápil. Nakonec ale Zoe Jaime do sedačky umístila, holčička se probudila, zatvářila se překvapeně a rozplakala se.