Michaela Grünig

PALAIS HEILIGENDAMM

Stürmische Zeiten

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign, München

Jacket photo © by shutterstock.com

Translation © 2022 by  Pavla Lutovská

ISBN  978-80-249-4798-3

Seznam osob

Elisabeth Kuhlmannová – obchodní ředitelka Paláce Heiligendamm

Paul Kuhlmann – Elisabetin starší bratr

Friedrich Kuhlmann – Elisabetin nejstarší bratr

Luisa Kuhlmannová – Elisabetina mladší sestra

Johanna Hirschová rozená Kuhlmannová – Elisabetina starší sestra

Julius Falkenhayn – dědic průmyslového koncernu, spolumajitel hotelu

Julie Falkenhaynová (* 1916) – Elisabetina a Juliova nemanželská dcera

Minna Pohlová – kuchařka a Juliina pěstounka

Ottilie Kuhlmannová – matka dospělých dětí Kuhlmannových

Heinrich Kuhlmann – zesnulý zakladatel hotelu Palác Heiligendamm a otec dospělých dětí Kuhlmannových

Helena Kuhlmannová – manželka Paula Kuhlmanna

Dr. Margot Fischerová – nastávající manželka Friedricha Kuhlmanna

Albert Schuhmacher – komunista, Minnin budoucí manžel

Ulrich Sternhaus – slavný režisér UFA

Gustav Mittenbach – generální ředitel Juliova koncernu

Konrád – bývalý hotelový sluha, nyní nacistický útočník

Carl von Herrhausen – funkcionář strany NSDAP

Willy Frisch – hvězda němého filmu

Baron Rosenberg – pozdější majitel baltských lázní Heiligendamm GmbH

Emil Stocker – čeledín

Gabriel Hirsch (* 1923) – Johannin a Samuelův syn

Thomas Kuhlmann (* 1919) – Paulův a Helenin první syn

Martin Kuhlmann (* 1920) – Paulův a Helenin druhý syn

Sophie Kuhlmannová (* 1921) – Paulova a Helenina dcera

UFA – Universum Film AG, německá filmová společnost

1. kapitola

Lázně Doberan, Palác Heiligendamm, leden 1922

Čerstvě zrekonstruovaný malý banketní sál svítil novotou. Byl to snad nejkrásnější prostor, který si mohla zvolit malá společnost sezvaná na Johanninu svatbu. Elisabeth spokojeně spočinula pohledem na matně lesklých francouzských parketách, položených odborníkem do velice složitých kosočtverců a hvězd. Dlouhé týdny diskutovala s Juliem o výši nákladů na rekonstrukci. Jako spolumajitel Paláce byl toho názoru, že by obyčejně položené parkety na podlaze také splnily svůj účel, ale konečný výsledek dával za pravdu jí. Prostor působil dokonce ještě vznešeněji a slavnostněji než původní, předválečný, a při nejlepší vůli by si snad nikdo nedokázal představit, že tu ještě před několika lety leželi ranění vojáci na polních lůžkách.

Obnova hotelu byla hodně vleklá a náročná, protože po roce 1918 bylo velice těžké sehnat řemeslníky i stavební materiál. V Lázních Doberan a jejich okolí se mnoho mužů, i otců od rodin, nevrátilo z fronty, a tak trvalo celou věčnost, než sehnali potřebné odborníky. Všechny práce v hotelu byly dokončeny teprve nedávno také kvůli obtížím s obstaráváním drahého stavebního materiálu, protože řada zahraničních firem už nedodávala zboží německým zákazníkům. Ale čekání se vyplatilo. S novým štukováním, zářivými křišťálovými lustry a štíhlými sloupy nabízel kruhový sál prostor, kde by mohly jíst i tančit korunované hlavy, a to přesto, že v Německu již žádná nezbyla, když po porážce ve válce císař abdikoval.

Elisabeth nechala banketní prostory i plesový sál záměrně zrekonstruovat v barokním stylu. Pro ni ztělesňoval nejenom návrat k tradici hotelu, ale přinášel přesně to pravé, co mohlo oživit dlouho postrádanou chuť do života. V těchto prostorách se měly odehrávat ty nejokázalejší slavnosti. Po temných tíživých letech války a následných časech chaosu toužila po perlivém šampaňském a hravé lehkosti bytí. Její hosté měli konečně zase užívat luxusu. Ach, kdyby tak její otec, který kdysi nechal hotel vybudovat, mohl ještě zažít znovuvzkříšení podniku! Jistě by byl na ni hrdý. Stejně jako na svoji nejstarší, nyní provdanou dceru.

Jak si Elisabeth pozvolna prohlížela hosty u svatební tabule, bezděčně se zamračila. Původně si Johanninu svatbu představovala jinak. Rozverněji a s daleko větším počtem hostů. Místo toho seděli – odhlédneme-li od několika přátel – kolem stolu členové rodin obou novomanželů, a cize na sebe zírali přes stůl. Zdálo se, že zvlášť jejich matka se jen těžko nutí do úsměvu. Očividně se ještě nesmířila s tím, že volba její nejkrásnější a nejžádanější dcery padla zrovna na dětského lékaře židovského původu. Před svatbou se Johanna celé tři roky učila hebrejštinu, studovala tóru a židovské zvyky, aby mohla pro svého Samuela přestoupit k židovské víře.

Teprve v posledním měsíci byla po rituální lázni přijata do židovské obce. Krátce nato se Johanna a Samuel nechali oddat v jedné z berlínských synagog. A ačkoli byli Elisabeth i zbytek rodiny připraveni a od Johanny věděli, jak bude svatba probíhat, stejně jim vše připadalo velice exotické. Za prvé se sňatek konal na přání Johanniných tchána a tchyně v úterý, protože v Bibli je třetí den stvoření chválen hned dvakrát slovy Bůh viděl, že je to dobré!, a proto v tento den uzavřená manželství se údajně vydaří dvojnásobně. Jako další musela nevěsta svého budoucího manžela hned třikrát pod baldachýnem obejít předtím, než mohl rabín začít s obřadem. Když Samuel nakonec rozšlápl do šátku zabalenou vinnou sklenku, vylétlo matčino obočí do výšky.

I Samuelovi rodiče se ale ke své snaše chovali se spíše chladnou zdvořilostí, než aby ji do rodiny přijali s otevřenou náručí. Ale zdálo se, že štěstí Samuela a Johanny tyto spodní proudy vůbec neruší. Oba měli oči jen jeden pro druhého a zdáli se být na vrcholu blaha.

V tu chvíli zdvihl Johannin novopečený tchán Jakob Hirsch, asketicky vyhlížející emeritní profesor farmakologie, sklenku k přípitku: „Na novomanžele. Neboť muž bez ženy žije bez radosti, bez požehnání, bez dobrého. Mazel tov!“

„Mazel tov!“ ozvalo se v mnohohlasé odpovědi. Koutkem oka Elisabeth viděla, jak matka bezděčně stiskla rty. Byl to už desátý přípitek a zdálo se, že ji to velmi pohoršuje.

„Má úcta, sestřičko, odvedla jsi při renovaci hotelu neuvěřitelnou práci,“ ozval se náhle Friedrich, který seděl po její pravé straně a s uznáním se rozhlížel kolem sebe, zatímco měl ruku na paži své snoubenky Margot.

„Díky, bratříčku,“ odvětila Elisabeth s tichým povzdechem. „Teď už jen potřebujeme dost hostů, aby Palác zase naplnili životem.“

Bratr duchem nepřítomný přikývl. Nikdy se nedokázal příliš nadchnout pro hoteliérské podnikání své rodiny. Jeho srdce tlouklo jen pro medicínu, a tak nebylo divu, že si vybral jako svou životní družku lékařku. Poznali se před více než rokem právě v nemocnici Charité, kde Friedrich pracoval jako chirurg. Jeho snoubenka se věnovala odvětví, které se honosilo poněkud tajemným označením nauka o dědičných chorobách. Elisabeth si pod tím nedokázala představit nic konkrétního, ale zdálo se, že je Margot minimálně na první pohled velmi milá osoba. A pokud je s ní bratr šťastný, Elisabeth to těšilo za oba. Kromě toho i matka vnímala tento svazek velmi spokojeně, protože Margot byla stejně jako zbytek rodiny Kuhlmannových protestantského vyznání, její otec vedl v Charité interní oddělení, což jistě nebude špatné pro Friedrichovu kariéru.

Oproti tomu u Elisabeth k žádnému pokroku nedošlo, a to přes všechnu tvrdou dřinu. Ačkoli byl hotel otevřený již tři měsíce, hosté jej zatím zaplnili sotva ze třetiny. A to se dalo vysvětlovat jen částečně tím, že nebyla hlavní sezona dovolených. Zdálo se, že po válce nemají hosté ze zahraničí zájem jezdit do Německa na prázdniny a ani sami Němci netoužili příliš po dovolených. Přitom byl Doberan v posledním roce u příležitosti sedmistého padesátého výročí založení pozdvihnut mezi lázeňská města a nesl hrdé označení Lázně Doberan. I letní hudební slavnosti pod širým nebem byly velmi oceňované. Obecní rada i ona sama očekávali přímo nápor nových hostů. Ale bohužel se přepočítali. To zjevně pocítila i jejich největší konkurence, luxusní Grand Hotel, stojící přímo v Heiligendammu. I tam zely pokoje od konce války prázdnotou, a to byl přitom dům otevřený jen během hlavní sezony. V zákulisí se šeptalo o tom, že tyto tradiční hotely spějí pomalu k zániku. Ale tohoto osudu bude snad v blízké budoucnosti ušetřena. Julius ji zas a znovu ujišťoval, že případné finanční deficity vyrovná ze soukromých zdrojů. Ale jak dlouho si tohle bude moci dovolit? Ačkoli byl díky dědictví po otci velmi bohatý, netušila, jak dobře je na tom finančně. Proč tedy potom například trval na tom, aby si na opravu Paláce vzala úvěr? A proč mezitím začal pracovat u společnosti UFA jako filmový producent a svěřil vedení obchodů otcova koncernu do rukou generálního ředitele? Jedna otázka za druhou. A přece by si radši překousla jazyk, než by s těmito otázkami na Julia vyrukovala. Jejich vztah byl po pro ni velmi bolestivém rozchodu napjatý a ani renovace hotelu, bohatá na velice bouřlivé diskuze, k vylepšení situace nepřispěla. Elisabeth nechtěla, aby si její snahu o pochopení obchodní situace vykládal jako přehnaný zájem o jeho osobu. Nikdo nesmí vědět, co se odehrává v jejím nitru.

Na druhém konci stolu zazněl veselý smích, ve kterém rozpoznala dětské chichotání i veselý mužský bas. Aniž by tím směrem pohlédla, věděla, kdo se tam tak skvěle baví, a bodlo ji u srdce. Očividně dokonce i Luisa vycházela lépe než ona s její nyní pětiletou Julinkou. A přitom je plavovlasá holčička její a Juliova dcera, a ne sestřina. Bohužel mezi Julinkou a Elisabeth scházelo přirozené pouto, které normálně spojuje matku a dceru. Nebylo divu… Julius je vzájemně odcizil!

Už když jí tato výčitka proběhla hlavou, věděla, že mu křivdí. Opak byl pravdou. Ačkoli žila Julinka většinu času s Juliem v Berlíně, vždycky dbal na to, aby neztratila kontakt s maminkou. Pravidelně přijížděl o víkendech do Doberanu a dokonce ji podporoval při renovaci. Jenže se přitom spolu do krve hádali a rozjitřená atmosféra následně dopadala i na jejich dceru. Bohužel se zdálo, že Elisabeth snad nemá vůbec mateřské schopnosti. Všechny hry nebo výlety, které chtěla s Julinkou podniknout, narážely u malé na hradbu odmítání. Elisabeth prostě nebyla schopná najít správný tón, jak se s holčičkou nenuceně bavit. Přitom byla její dcera jinak velmi bystré a bezproblémové dítě. Ale třeba i při dnešní svatbě se okamžitě posadila k tátovi a Luise, místo aby seděla vedle ní. A to bolelo Elisabeth víc, než si chtěla přiznat. Přesto byla odhodlaná se nikdy nevzdat a bojovala dál o dceřinu náklonnost.

Občas snila o tom, že žijí s Juliem a Julinkou společně – jako opravdová rodina – a podnikají výlety na pláž v Heiligendammu. Potom doslova cítila lehkou brízu ve vlasech, písek pod bosýma nohama a hřejivé sluneční paprsky ve tváři. V tomto vysněném světě bylo všechno tak krásné a dokonalé. Ve třech stavěli z písku hrady, obehnané příkopy z mořské vody. Rozesmátí závodili ve vlnách a navzájem na sebe cákali vodu. Později se k ní hrou a čerstvým vzduchem znavené a prochladlé Julinčino tělíčko přitulilo, aby se zahřálo, a Elisabeth jí vtiskla pusu na mokré blonďaté vlásky. Přes dceřinu hlavu se na ni usmál Julius a v očích měl láskyplnou něhu, kterou v nich dřív vídala… Pokaždé, když se z téhle krásné iluze probudila, měla tváře mokré slzami. Proč jen jsou oba takové palice dubové, tvrdohlavé? Pokaždé vedlo jedno slovo k druhému a všechny rozmluvy končily hádkou. A vzdálenost jejich domovů příkop mezi nimi ještě umocňovala.

Elisabeth energicky sáhla po sklence vína a pořádně se napila. Život není žádný koncert na přání, ale tvrdá realita. A s tím se prostě musí smířit. Zatímco livrejovaní číšníci sklízeli dezertní talířky, pohlédla na hodinky. Bože, už odbilo devět hodin. Nejvyšší čas, aby šla Julinka do postele. Už za půl hodiny by měla přijít kapela hrát k tanci.

„Mami, dojdu uložit Julinku do postele,“ prohodila a vstala.

„Ano, jdi, holčičko,“ přikývla matka, aniž přerušila rozhovor se Samuelovou matkou o milovaných růžích.

Jak kráčela Elisabeth podél stolu, usmála se na Johannu, která právě vtiskla svému novomanželovi pusu na tvář. Kéž by i její bratr Paul s Helenou vypadali aspoň trochu šťastní, říkala si, když procházela kolem bratra. Ale oba, i když mezitím přivedli na svět tři děti, rozhodně šťastně nepůsobili. Paul mlčky zíral před sebe a Helena už zase měla viditelnou zatrpklou vrásku u úst. Určitě se zase hádali. To se stávalo v podstatě denně. Občas vřískala Helena tak nahlas, až je Elisabeth slyšela do svého pokoje. Potom byla pokaždé ráda, že moudře zrušila jejich starý prostorný byt v prvním patře Paláce a přeměnila ho na dva oddělené příbytky, takže Luisa, matka a ona nemusely dál bydlet s Paulovou chaotickou rušnou rodinou. Bylo neuvěřitelné, jak nerovně bylo štěstí rozděleno mezi sourozence Kuhlmannovy: Johanna a Friedrich jako by si je propachtovali pro sebe, zatímco Paul, Luisa a ona sama stáli ne vždy vlastní vinou ve stínu.

Když došla k Julinčině židli, na chvíli se zastavila a dala si prst ke rtům, aby ji Julius a Luisa neprozradili. Holčička houpala rukou ušmudlanou od svatebního dortu papírovou květinu, kterou jí nejspíš vyrobil Julius, a broukala si dětskou písničku. Bylo to velmi dojemné.

„Ahoj, moje zlatíčko,“ promluvila potom Elisabeth láskyplně.

Julinka se ohlédla a vykulila modré oči. „Ale já ještě nechci jít do postele!“

Elisabeth se sevřelo srdce. Má vyhovět Julinčinu přání? Nebo by to byla chyba? Nepotřebují snad děti jasná pravidla?

Hlas jí zněl při odpovědi nejistě: „Ale bohužel už je čas, miláčku. Jinak bys nebyla dost odpočinutá, aby sis užila zítřejší den.“

Dcera stáhla nespokojeně rty. „U tatínka smím vždycky zůstávat dýl vzhůru.“

Julius ale pobaveně potřásl hlavou. „To zcela jistě ne, ty malá podvodnice. Kromě toho má maminka pravdu, pokud nepůjdeš hned do postele, budeš zítra unavená a mrzutá.“

„Nebudu!“ odporovala Julinka.

„Ale ano,“ nedal se Julius a šťouchl ji jemně do žeber, až se začala chichotat. „Tak utíkej! Buď hodná a jdi s maminkou do bytu.“

Julinka zklamaně sklonila hlavu. „Může jít s námi tetička Lulu?“

„Jistě. Půjdu ráda,“ přisvědčila Elisabetina sestra a okamžitě vstala. Elisabeth byla Luise vděčná, i když toužila být chviličku, aspoň než půjde spát, raději s dcerkou sama.

Krátce nato přešly přes foyer, rovněž zrekonstruované s láskou k detailu. Oproti slavnostním sálům zde ovšem vsadila Elisabeth na nejmodernější design. Všechen nábytek i zařízení zářily přísnou elegancí. Nízké stolky u sedaček byly potaženy exotickými hadími kůžemi a lampy byly zhotoveny ze stříbrného chromu, což výborně ladilo se safírově modrými a smaragdově zelenými koberci. Mnozí starší hosté si sice stěžovali na nové, „neútulné“ zařízení, ale Elisabeth si byla jistá, že skutečná vybraná společnost – pokud opravdu další léto konečně zase dorazí do krásných Lázní Doberan – zařízení plně ocení.

Když došly ke schodišti, Julinka chytila Luisu za ruku. „Přečteš mi pohádku před spaním, tetičko Lulu?“

Než mohla Luisa odpovědět, ozvala se Elisabeth: „Ne, broučku, to bohužel nejde. Teta Lulu a já se musíme vrátit k ostatním hostům. Ale Minna ti určitě poví krásnou pohádku před spaním.“

Luisa na ni vrhla zkoumavý pohled. Tuší snad, že na ni Elisabeth žárlí? Že by klidně předčítala celé hodiny, kdyby dcerka požádala ji místo Luisy?

„Prima,“ zaradovala se holčička. Minnu samozřejmě milovala ještě víc než Luisu. Bývalá kuchařka hotelu Palác se kvůli neobvyklým okolnostem při Julinčině narození starala nějaký čas o holčičku zcela sama. Následkem toho se nyní stala nedílnou součástí Juliovy berlínské domácnosti jako chůva a doprovázela otce a dceru všude na jejich cestách. Byla samozřejmě pozvaná i na dnešní svatební hostinu, ale odmítla. Minna moc dobře věděla, že Julinčina babička, Elisabetina stavovsky velmi nesmiřitelně smýšlející matka, by takové důvěrnosti s personálem neocenila. Byla vychovaná ve starých, mnohem přísnějších časech.

„Minno!“ volala holčička nadšeně, když její chůva otevřela dveře bytu, a jako opička jí okamžitě vyšplhala do otevřené náruče.

Aspoň že už jí neříká maminko, pomyslela si Elisabeth s úlevou. „Dobrý večer, Minno. Budeš tak hodná a uložíš Julinku do postele?“

„Moc ráda,“ usmála se chůva. „Julinko, dej mamince pusu na dobrou noc.“

Holčička se zavřenýma očima našpulila rty a mlaskala v náznaku pusy. Potom se osvobodila z Minniny náruče a utíkala, jak nejrychleji uměla, chodbou do svého pokojíčku.

Elisabeth zklamaně trhla rameny. „Asi prostě lepší než nic.“

„Musíte jí odpustit,“ prohodila Minna s povzdechem. „Je v problematickém věku.“

„Nebo třeba… podědila problémový charakter po své matce,“ poznamenala s úšklebkem Luisa.

Elisabeth žertem plácla sestru po rameni. „Dobrá, Minno. Půjdeme zase dolů, nemusíš na nás čekat, klidně si běž lehnout.“

„Děkuju.“ Minna zdvihla ruku na rozloučenou.

„Proč se vlastně necháváš od Julinky takhle tyranizovat? Prostě si jí chvíli nevšímej a ona za tebou ještě ráda přiběhne,“ nadhodila Luisa, když scházely zase ze schodů.

Tím se ovšem dotkla Elisabetina nejbolavějšího místa v srdci. „Prosím, Luiso, nech to být, radši bych mluvila o něčem jiném.“

„Jak chceš. Byla to dobře míněná rada.“

„Vím. Díky.“ Elisabeth rychle hledala jiné téma hovoru. „Co si vlastně vezmeš na sebe v sobotu na Charlottinu zásnubní oslavu?“

Luisa protáhla obličej. „Nic.“

„Nic?“ nechápala Elisabeth. „Ale těžko můžeš jít nahá na zásnuby své nejlepší přítelkyně.“

„To taky nepůjdu.“

„Tak co potom? Co si oblékneš?“ Elisabeth už nechápala svět. Proč se s ní nechce sestra bavit o oblečení? Povídání o krásných šatech bylo jinak jejím oblíbeným tématem.

„Nic… protože nejsem pozvaná,“ odsekla skoro hrubě, jako vždycky, když se cítila zahnaná do kouta.

Elisabeth se prudce zastavila. „Charlotte slaví u nás v hotelu své zasnoubení a ty… tebe nepozvala? Proč tě na té oslavě nechce?“

„Protože… rodiče jí zakázali pozvat na zásnuby rozvedenou manželku Američana.“

Tak v tom je tedy zakopaný pes. Její sestra už není po rozvodu dost dobrá pro zchudlou doberanskou šlechtu. Elisabeth se snažila nedat najevo svůj vztek. „A proč mi o téhle nestydatosti říkáš až teď? Mileráda bych prohodila s panem a paní von Damnitz slůvko. A především bych také potom upravila ,cenu pro přátele‘ za tuhle oslavu!“

Luise vyhrkly do očí slzy. „Prosím, Lisbeth, nemíchej se do toho.“

„Ale ovšem, že se do toho budu míchat. Nikdo se takhle nebude bez následků chovat k mojí mladší sestře. Ví o tom matka?“

„Ano, ale už před rozvodem mě varovala, že by se mi mohlo něco podobného stát,“ špitla Luisa, zatímco se jí koulely po tvářích slzy.

Elisabeth protočila oči k nebi. „No a cos podle ní měla dělat? Měla jsi prožít celý život v nešťastném manželství? Na to jsi příliš mladá. Kromě toho jsme všichni přežili tu příšernou válku… proč se rozčilovat kvůli jednomu hloupému rozvodu!“

„Pravidla hry pro nás ženy se bohužel nezměnila,“ namítla zničeně Luisa.

„Ale ano, to tedy změnily. Zrovna včera jsem četla v jednom časopise, že ženy, které musely zaskakovat během války za muže v práci, už se nehodlají nechat vyštvat ze světa. A kdo si vydělává vlastní peníze, ten se taky může klidně dát rozvést.“ Elisabeth už mnohokrát pocítila, že jako neprovdaná matka dítěte není zcela střižena podle konvencí místní společnosti. Ta ovšem nakonec tuhle okolnost na rozdíl od Luisina rozvodu nějak přijala. Snad to bylo i tím, že v téměř každé rodině měli vdovu s dětmi. Častokrát byly dvojice spolu jen velmi krátce a sňatky se uzavíraly bez velkých příprav, protože novopečený manžel musel hned odjet na frontu. Pravděpodobně se řada lidí domnívala, že je to i její případ a že se Julius ujal otcovské role za padlého vojáka. Navíc měla svou pověst jako schopná obchodnice, s níž není ovšem radno si zahrávat.

Luisa si otřela slzy z tváří. „Zdejší společenská smetánka je mnohem konzervativnější než ve zbytku země.“

„Snad, ale i tady budou muset nakonec přijmout novinky. A co se Charlottiných zásnub týče… nemám si přece jen promluvit s jejími rodiči?“

„Ne, za takových okolností bych tam stejně nešla. Vynucené pozvání by pro mě bylo trapné.“

„Určitě?“

Luisa kývla. „Přesto díky.“

„To nestojí za řeč,“ odvětila Elisabeth a zase pokračovala v chůzi. Z banketního sálu zazněly první tóny taneční melodie.

Luisa ale zpomalila. „Lisbeth? Myslíš, že se ještě někdy vdám?“

Elisabeth potřásla hlavou. „S tímhle si vážně děláš starosti? Podívej se na sebe do zrcadla! Jsi krásná jak obrázek. Až budeme v létě pořádat plesy, budeš mít na každém prstu houfy ctitelů.“ Naoko si hluboce povzdychla. „Snad si už dopřeješ víc času na to, abys svého vyvoleného dobře poznala! Ještě mám v živé paměti tvoje neuvěřitelně rychlé zásnuby.“

Luisa zdvihla ruku k přísaze. „Slibuju. Tuhle chybu už nehodlám opakovat.“

„To bude nejlepší,“ odtušila Elisabeth a zatlačila na dveře do sálu. Hudba náhle zesílila. „Můžeš třeba na zkoušku dneska odmítnout všechny cizí mladé muže a pilovat své taneční umění jen na Paulovi a Friedrichovi.“

Pahýl ruky ho svědil. Pravděpodobně mu paže zase natekla a protéza proto nesedí dobře. Paul se snažil tak nenápadně, jak jen se dalo, podrbat na lokti. Kdyby ho Helena přistihla, hned by byla na stole další hádka. Přitom mu podrbání přes tlustou látku obleku stejně nepřineslo žádnou úlevu. Nešťastně zíral na parket. Friedrich se smiloval a vyzval svou švagrovou k tanci poté, co on sám Heleninu žádost v tomto směru odmítl. Oficiálně proto, že nerad tančí s dřevěnou rukou. Ale hořkou pravdou bylo, že ani oblečený už nedokázal snášet manželčiny dotyky. Helena nebývala ani před svatbou žádná krasavice, ale tři těhotenství takhle krátce po sobě přispěly k tomu, že vypadala jako kynutý knedlík. Přes svůj mladý věk působila jako matróna. Zdálo se, že ani ona sama není šťastná a kvůli namáhavé práci kolem domácnosti a dětí byla navíc pořád mrzutá. Neustále mu hučela do uší, že by měl konečně zaměstnat paní k dětem, aby jí trochu ulehčil dřinu. Ale kde má na to vzít peníze? Vždyť zatím nemá vůbec žádné příjmy. Hotel byl otevřený teprve nedávno, a protože neměli ještě žádné zisky a jeli na úsporný program, nebyla tu práce pro kulturního ředitele. Za Elisabeth s podobnými žádostmi chodit nechtěl. Obracela každou minci a všechno, co měla, dávala do hotelu. Navíc, to Helena toužila po hejnu dětí, nikoli on. Přesto ale nakonec nebyla spokojená, že je má.

Co jestli už jeho žena vytušila, že s ním není něco v pořádku? Přirozeně nikdy neměl chuť se Heleny dotýkat, nejenom kvůli její hrozné nadváze. Upřímně řečeno se přece oženil jen proto, že člověk, kterého ve skutečnosti miloval, byl prohlášen za mrtvého… a také kvůli tomu, aby utajil své vlastní nezákonné sklony před zraky veřejnosti. Popravdě se vždy cítil přitahován muži. Přesněji řečeno, jedním mužem: Robertem, bývalým vrchním číšníkem zdejšího hotelu, o kterém bohužel omylem uvěřil, že padl ve válce. Když po mnoha odpoledních, která spolu strávili, Helena usoudila, že se do ní tajně vášnivě zamiloval, si na krk zbrkle upletl oprátku. A bohužel, jakmile Robert po návratu ze zajetí zjistil, že je Paul ženatý, už s ním nechtěl nic mít. Vyčetl mu, že zradil jejich lásku, práskl za sebou dveřmi a ani nenechal adresu. Dodnes cítil Paul při téhle vzpomínce hluboko v hrudi bolest. Jako by mu svým odchodem vytrhl srdce z těla. Týdny a měsíce po Robertově odchodu se nevzmohl na jedinou pořádnou myšlenku a jen zoufale přežíval ze dne na den. Teprve narození nejstaršího syna ho krátce vytrhlo z deprese. A přece, když vozil po hotelovém parku kočárek, musel stále myslet jen na Roberta. Byl blízko toho, aby všeho nechal a rozjel se svou lásku hledat. Každou noc se musel držet a apelovat na svůj smysl pro povinnost. Vždyť chce být přece svému synovi dobrým otcem. Tenhle hluboký rozpor mezi láskou a povinností ho rval vnitřně na kusy. A s každým dalším dítětem morální zábrany, nedovolující mu Helenu opustit, rostly. Přesto měl stále před sebou v duchu Robertovu tvář. Jednu dobu byl natolik roztěkaný, že pokazil každou práci, kterou mu Elisabeth zadala. Objednal pytle špatného betonu, popletl časový plán prací najatých dělníků a přepočítal se při pořizování nového zařízení do banketního sálu. Nakonec mu sestra přestala podobné úkoly zadávat a on se nadále staral už jen o svou ženu a děti.

Dlouhou dobu se mu dařilo potlačovat vlastní potřeby, ale nyní jeho pocit povinnosti uvadal. Každodenní hádky s Helenou ho obtěžovaly. A ještě víc ho mučila neutuchající touha po Robertovi. Dal by všechno své jmění za to, aby mu mohl ještě jednou říct, jak moc ho miluje. Ale to byla beznadějná vyhlídka. Ani netušil, kde by měl Roberta hledat.

V tu chvíli se k němu přikolébala Helena a těžce dopadla na židli. „Friedrich si mimochodem myslí totéž co já.“

„Co prosím?“ Paul nenáviděl její způsob mluvení v narážkách. Ale v podstatě mu u ní lezlo na nervy úplně všechno.

„Taky si myslí, že bys měl bezpodmínečně požádat Julia o místo. V takovém velikém koncernu se jistě najde pro tebe odpovídající zaměstnání.“

Paul měl dojem, že se přeslechl. „Tys obtěžovala mého bratra touhle svojí hloupou představou?“

Helena se okamžitě naježila. „A proč ne, prosím tě? Když je vlastní manžel příliš pohodlný na to, aby si sám našel práci?“

Odevzdaně vzdychl. „Heleno, už jsme o tom mluvili snad tisíckrát. Nejsem pohodlný ani líný. Momentálně pro mě prostě v hotelu práce není. Kromě toho máme všechno, co potřebujeme: střechu nad hlavou a každý den dost jídla.“

„Jako bys musel nutně pracovat jen v Paláci! Kromě toho nám schází dost věcí. Naléhavě potřebujeme pro Thomase nový kočárek a pro Sophii i Martina chůvu. Navíc jsem si už celou věčnost nepořídila nové šaty. Nezapomeň, že jsi při svatbě slíbil, že mi zajistíš odpovídající stavovskou úroveň. Jediné, co pro to musíš udělat, je zeptat se Julia, jestli by pro tebe neměl práci.“

Paul mlčel. Bylo mu trapně při pomyšlení, že by měl s Juliem probírat svoji situaci. Už tak jako tak velmi velkoryse celou rodinu Kuhlmannových a hotel podporoval. Navíc měl Paul prostě strach, že by mohl v nové práci selhat. Nehodil se do světa obchodu, víc se cítil jako umělec.

„Tak co? Promluvíš si konečně s Juliem?“ zaryla znovu Helena.

Pokrčil rameny. „No dobře, zkusím to.“ Provázen jejím přísným pohledem se vydal za Juliem.

„Tak co, jak se ti daří?“ vzhlédl k němu Julius s úsměvem. „Co děti?“

„Jsou v pořádku, zdravé a spokojené.“

„To je skvělé. Už jste schopni sledovat jejich rozdílné povahy? Které z nich se ti nejvíc podobá?“

„Hm, nevím.“ Paul se usmál, aby trochu zahnal nejistotu, kterou cítil. O něčem podobném zatím vůbec neuvažoval, všechny jejich děti mu připadaly prostě roztomilé. Hlavně když zrovna moc nekřičely, ale spořádaně spinkaly v postýlkách.

Julius přikývl. „Ani u Julinky nejsme schopní říct, jestli je víc po Elisabeth nebo po mně. Myslím, že jde o velmi zdařilé spojení obou. Nemyslíš?“

„Určitě.“ Tohle téma ho uvádělo do rozpaků. Sice si mezitím zvykl na to, že má jeho sestra dítě s Juliem, ale vůbec nedokázal pochopit, proč už se dávno nevzali. Možná by měl rozmluvu nasměrovat nějakým méně ožehavým směrem. „A co si myslíš o současném stavu v zemi?“

Po Juliově tváři přeběhl stín. „Dost náročný.“

„Neulevilo se ti, že máme poprvé demokracii?“ podivil se Paul. „Mohlo to přece dopadnout mnohem hůř. Krátce po válce uniklo Německo jen o vlásek komunismu! A to by tobě jako… podnikateli jistě nesedlo. Nebo se spíš vidíš jako filmový producent?“

„To je jedno, v jaké roli… samozřejmě jsem rád, že náš národ konečně zvolil demokracii. Ale zdá se, že mezi námi je jen málo pravých demokratů. Každý si přihřívá vlastní polívčičku, vnímá pouze svoje vlastní představy. A to je v takových neklidných dobách špatné.“

„Co tím myslíš?“

„To neuvěřitelné překrucování skutečností. Například si stále víc lidí myslí, že jsme neprohráli válku přímo na válečném poli, ale že zklamala domácí fronta. A to je přitom lež. Díky svým kontaktům na nejvyšším velení armády vím zcela jistě, že Německo bylo na podzim 1918 komplet poraženo. A že generál von Hindenburg osobně naléhal na zahájení mírových jednání. A teď by chtěli vojáci a němečtí nacionalisté v zemi najednou připsat porážku ve válce sociálním demokratům a snad i zbolševizovanému židovstvu. To je bezbřehá drzost jak vůči slušným lidem, tak vůči vládě, parlamentu i Židům.“

„No ano, ale na druhé straně se přece naši vojáci spořádaně vrátili a nemířili potom už na nikoho zbraněmi. Kdybychom zvítězili, vypadalo by to úplně jinak.“

Julius si vzrušeně prohrábl husté vlasy. „Prosím, Paule, nezačínej s tím ještě ty. Válku jsme prohráli. Tečka. Američani nás technicky i lidskými zdroji mnohonásobně převyšovali. Navíc nám chyběla dokonce i munice.“

„To jsem netušil,“ zatvářil se Paul nešťastně. Bože, teď proti sobě Julia ještě popudil! To je špatná chvíle na to, aby ho požádal o práci. Musí najít něco, v čem se shodnou. „Ale o tom ostudném diktátu z Versailles si přece ani ty nic dobrého nemyslíš, ne?“

Julius si povzdechl. „To se v zápalu boje stává, že lidi přestřelí. Suma plateb reparací je rozhodně příliš vysoká. Obávám se, že to Německo delší dobu platit nezvládne.“

„A co říkáš na to, že nám chtějí hodit na krk veškerou vinu za válku? Přitom nás přece přepadl nepřítel uprostřed míru,“ dostal se Paul zase do ráže.

„No, takhle to ale úplně nebylo,“ mínil duchem nepřítomně Julius a díval se někam za Paulovo rameno.

„Ne? Copak ti nevadí, že vítězné mocnosti dokonce osekaly i naši vojenskou sílu? Placená armáda se statisícem mužů nestačí na naši obranu. Vzdušné síly a tanky mít nesmíme. To už je až příliš velké ponížení, nemyslíš?“

Julius neodpověděl. Paul se obrátil, aby viděl, co jeho společníka tak zaujalo, že se nesoustředí na jejich rozhovor. Ale na tanečním parketu se nedělo vůbec nic zajímavého, otáčelo se tam pouze několik dvojic v rytmu hudby: Friedrich tančil s Luisou, matka s profesorem Hirschem, Elisabeth s nějakým Samuelovým přítelem a Johanna se svým novomanželem.

„Promiň, prosím, cos říkal?“ vzpamatoval se Julius po chvíli.

„To je v pořádku,“ mávl rukou Paul, „to nebylo vůbec důležité.“ Mezitím se zamyslel a změnil plány. Nebude Julia žádat o práci. Bylo mu to nepříjemné. Místo toho zajede do Berlína a tam se poptá sám po nějakém zaměstnání. Třeba v hotelu Adlon nebo nějakém jiném prvotřídním podniku, kde dokážou ocenit jeho kvalifikaci a schopnosti. A při té příležitosti uskuteční i svůj vytoužený tajný plán: najde Roberta. Určitě pracuje v nějaké špičkové berlínské restauraci. Za pokus to v každém případě stojí.

Minna ležela na zádech a naslouchala Julinčinu pravidelnému dechu. Vždycky, když byli na návštěvě v Doberanu, spávala v dětském pokojíku. Bylo to praktické. Slečna Elisabeth jí sice pokaždé nabízela vlastní ubytování, ale k čemu by to bylo dobré? Jen by to přidělávalo zbytečnou práci. Přesto se jí dneska usínalo nějak špatně. A to ležela na pohodlné posteli, kterou sdílela s Julinkou. Myšlenky jí kroužily kolem budoucnosti. Po prázdninách nastoupí její svěřenka do školy. Potom bude i ona potřebovat nějakou práci, minimálně na půl dne, protože nemůže přece jen tak nečinně celé dopoledne posedávat v domě a čekat, až se Julinka vrátí. Pan Falkenhayn už v domě dobrou kuchařku má. Nemůže paní Hansenovou vyhodit jen proto, aby ona sama měla co dělat.

Včera jí slečna Elisabeth předestřela lákavou nabídku: Mohla by převzít vedení kuchyně v hotelu Palác. Mladá šéfová hotelu naléhala na její návrat, protože nebyla spokojená se současným šéfkuchařem. Ačkoli Minnu nabídka velice potěšila, věděla, že ji nemůže přijmout. Co by bylo s Julinkou, kdyby se vrátila do Doberanu? Pan Falkenhayn mnohdy pracuje dlouho do noci. Kdo by se o malou staral? Slečna Elisabeth jí vyčetla důvody váhání z očí, protože jí následně navrhla, že si promluví s Julinčiným otcem. Třeba by byl ochoten nechat chodit holčičku do školy v Doberanu. To by bylo samozřejmě nejlepší řešení, ale Minna si neuměla představit, že by se pan Falkenhayn dobrovolně dcery vzdal. Na to Julinku až příliš miluje.

Přesto dneska zašla do kuchyně a prohlédla si své bývalé pracoviště s novým zájmem. I tady proběhla renovace. V kuchyni se vařilo v nových hrncích a na nejmodernějším elektrickém sporáku. Muselo to stát jmění. Přitom zdejší kuchaři skutečně nepracovali moc profesionálně. Vládla tu nervózní napjatá atmosféra, která jistě ovlivňuje i kvalitu podávaných pokrmů. Pan Brandmüller, její bývalý milovaný šéfkuchař, by jistě nad tím vším lomil rukama. Ale zdálo se, že mladí zaměstnanci získali kuchařské znalosti až po válce v rychlokurzu a byli příliš brzy hozeni do vody, aby plavali sami. To, co dostala na ochutnání ze svatební hostiny, bylo jen taktak přijatelné. Přirozeně nebylo snadné pracovat s košer jídlem, tato pravidla ještě znásobila náročnost přípravy hostiny. Například maso nesmělo obsahovat krev a muselo být před konzumací namočeno, nasoleno a znovu opláchnuto. Po těchto procedurách bylo i normálně šťavnaté maso tuhé a vysušené, pokud nebylo následně správně vařeno. Bohužel to zrovna u masa, které bylo servírováno jako hlavní chod, kuchaři tak úplně nevyšlo. Další důležité pravidlo říkalo, že maso a mléčné výrobky se nesmějí spolu kombinovat a smějí být navzájem konzumovány jen v dostatečném časovém odstupu. Jistě nebylo snadné připravit vícepatrový dort bez smetany. Ale nic neomlouvalo výsledný výrobek, příliš přeslazený a lepivý svatební dort, který z kuchyně dodali na hostinu.

Nebylo sporu o tom, že by Minna moc ráda přijala tuto výzvu a zase se vrátila do Doberanu. Věřila si, dokázala by zase kuchyni v Paláci postavit na nohy a vrátit jí bývalý lesk. Ale v žádném případě nechtěla být zatažena do sporu mezi Julinčinými rodiči nebo přispět k novému napětí. Oba měli i bez ní dost co dělat, aby spolu vyšli. Neustále se dohadovali. Přitom by i zcela cizí člověk poznal, že se stále ještě mají velice rádi. Proč jen nedokážou udělat vstřícný krok k sobě? I kdyby třeba jen kvůli Julince. Ale příkop, který Julinčiny rodiče odděloval, byl příliš hluboký: v minulosti se chtěli brát, ale nemoc otce slečny Elisabeth a válka jim sňatek překazily. Potom po jedné dovolence pana Falkenhayna slečna Elisabeth otěhotněla. Bohužel to před panem Falkenhaynem zatajila z obavy, že by kvůli ní dezertoval z armády. Nakonec zasáhl osud: slečna Elisabeth při porodu téměř zemřela a její matka za ni velmi tvrdě rozhodla, že dá novorozence pryč. Na naléhání paní Kuhlmannové a bez souhlasu slečny Elisabeth, která v té době ležela v horečkách, odešla Minna s miminkem do Berlína. Tam Minna zůstala s Julinkou po celou válku. Jen díky náhodnému setkání s Julinčiným otcem se zase matka s dcerou setkaly. To se zdálo být už celá věčnost, a nakonec všechno dobře dopadlo. A přece pan Falkenhayn slečně Elisabeth nedokáže odpustit, že mu zatajila Julinčinu existenci. A ona, místo aby mu dopřála dost času, aby se se vším vyrovnal, mu tvrdohlavě nenechala dost prostoru a naléhala, aby se rozhodl. Nebylo divu, že se pan Falkenhayn přiklonil k tomu, že si zachová od slečny určitý odstup.

Situace byla i nadále nesmírně komplikovaná. Nemělo vůbec smysl, aby se slečna Elisabeth pokoušela pana Falkenhayna přesvědčit, aby dal Julinku do školy v Doberanu. To jen vyvolá další ohnisko sváru. Nejspíš by tedy bylo lepší, kdyby slečně Elisabeth sdělila, že její nabídku nepřijme. Ale potom znovu vyvstává otázka vlastní Minniny budoucnosti a hledání zaměstnání na půl dne. Není prostě typ, který by dlouho vydržel v nečinnosti. Minna vzdychla. Snad se to nějak samo vyřeší. Brzy nato usnula a ve spánku byla ušetřena dalších úvah.

Bylo krátce po půlnoci. Johanna a Samuel zamířili do svého svatebního apartmá a i starší hosté se už rozešli do svých pokojů. Kapela ale stále ještě vyhrávala a Elisabeth měla radost, když se se Samuelovým přítelem Maxem přidali k ostatním tančícím párům. Bylo to dávno, co si dopřála podobný luxus. Naposledy si zatancovala před válkou. S Juliem. Ale na to se jí nyní nechtělo vzpomínat. Prostě se nechala unášet melodií foxtrotu s Maxem. Žádné sentimentální myšlenky, jen pohyb. Max byl na to dokonalý partner. Mlčenlivý, ale dobrý tanečník, a to bylo všechno, po čem v současné chvíli toužila. Mohla by tančit snad až do skonání světa.

Za zády náhle uslyšela hluboký hlas. „Nevadilo by vám, kdybych vás vystřídal?“

Max ji s malou úklonou pustil. A náhle plula v Juliově náručí. Zrovna v jeho. Spokojená uvolněnost a nevinný požitek byly tytam.

„A mě se nezeptáš? Třeba s tebou nechci tancovat,“ nadhodila a trochu se od něj odtáhla.

„Byly doby, kdy ti to nevadilo,“ zabručel Julius.

Tančil a vedl ji ještě plynuleji než Max, což ji v tuhle chvíli ale netěšilo. „To už je dávno.“

„No, tak dávno zase ne. Naší dceři je jen pět let.“ Přitiskl ji blíž k sobě.

Elisabeth vzhlédla a zadívala se do jantarově zlatých očí, které na ni zamyšleně hleděly. „Co to má být, Julie? Nemíním se teď hádat.“

„Ani já.“

„Potom vyzvi raději k tanci nějakou jinou ženu.“ Srdce ji při těch slovech bolelo, ale nechtěla už znovu zažít bolest z odmítnutí. Vždyť se od ní odvrátil on, ne ona od něj.

„Ale já nechci tančit s nikým jiným než s tebou.“

Bylo krásné slyšet tato slova. Jen kdyby byla vážně míněná. Ale věděla, že se Julius jako filmový producent u UFA v Berlíně denně stýká s nejkrásnějšími filmovými hvězdami. Bylo by pochopitelné, kdyby jim nedokázal odolat. A proč také? Je svobodný muž. Zvláštní bylo jen to, že Julinka ještě nikdy nevyprávěla o žádné ženě. Ale možná si Julius svoje milostné záležitosti řeší jinde než doma.

„Ty mi nevěříš?“ ozval se Julius, když neodpověděla.

„Do tvého soukromého života mi nic není.“

Julius ji k sobě přitáhl ještě těsněji. „Proč jsi ke mně tak chladná, Elisabeth? Vždyť jsme se tolik milovali. Nevěříš, že my dva – teď, když je hotel zrenovovaný – spolu dokážeme lépe vycházet?“

Důvěrná vůně jeho kůže jí vnikla do nosu a ještě jí ztěžovala soustředění. „Netuším,“ odpověděla popravdě a energicky si zajistila odstup.

Julius se tiše zasmál. „Vždycky jsi byla velice přímá, miláčku. Ale dřív jsem ti nebyl tak nepříjemný, když jsem tě k sobě přivinul.“

„Raději bych si to nepřipomínala.“

„Ale já ano! I když to hrozně bolí, je to krásná vzpomínka.“

Hlas měl vážný a ona by mu moc ráda uvěřila, ale bolest z rozchodu v ní seděla příliš hluboko. „Julie, prosím! Nech to být. Nevím, co tím sleduješ.“

„Nechceš mě znovu ve svém životě?“

Bezděčně se zastavila. „Ale to tys mi přece tenkrát řekl, že už mi nikdy nebudeš moct důvěřovat.“

„Vím, ale přesto bych se o to chtěl ještě pokusit.“

„O co se chceš pokusit?“

„O nový start.“

Srdce se jí rozbušilo. Přesně o tomhle snila. Ale najednou se jí zmocnila nedůvěra. „Proč právě teď, Julie? Pověděla ti Minna, že bych ráda, aby Julinka chodila do školy tady v Doberanu?“

Po tváři mu přejel stín. „Jak prosím?“

„Požádala jsem Minnu, jestli by zase nechtěla nastoupit jako kuchařka v hotelu. Ale vezme to jen v případě, že tady bude Julinka chodit do školy.“

Cítila, jak ji Juliovy paže pouští. „A tys zase v takové chvíli nepomyslela na to, že bys měla nejdřív promluvit se mnou, než mému zaměstnanci předložíš takový návrh?“

„Je víc než zaměstnanec, Julie.“

„Právě.“

„Kromě toho bych se tě rozhodně dřív zeptala, než bych dala Julinku zapsat do školy v Doberanu.“

„Jak velkorysé.“ Jeho hlas studil.

„Nemusíš být ironický. Nakonec zatím žila Julinka převážně u tebe,“ bránila se.

„Protože tady by ji renovace tak jako tak spíš rušila.“

„To není celá pravda. Držíš ji ode mě dál jako trest, že jsem ti tenkrát neřekla o svém těhotenství!“

Zbledl ve tváři. „Něco tak podlého bych nikdy neudělal.“

„Ale stále ještě věříš, že jsem ti o něm neřekla z nízkých, podlých pohnutek,“ vypěnila. „Že jsem ti chtěla vědomě ublížit.“

„Ne, ale přesto jsi mě měla informovat,“ zatvrdil se Julius. „Všechno by potom dopadlo jinak.“

„Abys utekl z fronty a nechal se zastřelit jako zběh?“

„Nesmysl.“

Vztekle dupla nohou. „Jasně, zpětně ví každý nejlíp, co se mělo udělat.“

„To bylo a zůstává otázkou důvěry,“ namítl rozčileně Julius.

„Tak takhle by vypadal ten nový začátek mezi námi? Báječné! Děkuji, ale to si s díky odpustím!“

Elisabeth se prudce otočila a s divoce bušícím srdcem odkráčela.

2. kapitola

„Děkuji, pane Adlone, že jste souhlasil s naší schůzkou,“ spustil Paul a napřáhl ruku ke generálnímu řediteli. I v tomto slavném hotelu došlo k výměně generálního ředitele: Lorenz Adlon, který jej roku 1907 založil a v následujících letech pozvedl do opravdových výšin, minulý rok zemřel na následky nehody. Nyní vedl podnik jeho skandály opředený syn Louis, který nedávno dokonce opustil svou ženu a pět dětí, aby se oženil s Němkoameričankou jménem Hedda.

„Ale velmi rád, pane Kuhlmanne. My hoteliéři si musíme v těžkých časech pomáhat a držet při sobě. A ačkoli nám váš otec kdysi odlákal pana Brandmüllera, šéfkuchaře, vždycky jsem si ho velice vážil. Takže, s čím vám mohu pomoct?“

„Nu, já…,“ začal Paul. Bylo pro něj těžké vyslovit prosbu, protože byl vlastně stejně jako Louis Adlon následníkem zesnulého otce hoteliéra. Jenže v jeho případě hotel z nejrůznějších důvodů převzala jeho mladší sestra Elisabeth. Zpočátku ho případná zodpovědnost jako staršího dědice tížila, ale teď si bohužel muset přiznat, že je sestra pro tuto úlohu mnohem schopnější.

„Ano?“ pobídl ho pan Adlon. Bylo očividné, že má ještě další schůzky a spěchá.

„Jde o následující… Před válkou jsem pracoval hlavně jako kulturní ředitel u nás v Paláci a v  Grand Hotelu v Heiligendammu. Koncerty, módní přehlídky, a dokonce i divadelní představení. Vystupovali na nich nejpřednější světoví umělci. Ale bohužel jsme se ještě nevzpamatovali z válečných let. Scházejí nám zatím hosté. Proto se snažím najít podobné postavení tady v Berlíně. A myslel jsem si…“

Pan Adlon ho zarazil zdviženou dlaní. „… že byste mohl získat podobnou práci u nás?“

„Přesně,“ potvrdil Paul s úlevou.

„Nu, jsme úplně ve stejné kaši, příteli. Ani k nám se hosté příliš neženou. Dřív nás navštěvoval císař, jeho dvořané a zámožní měšťané a pořádali jsme velké oslavy. Ale v dnešní době je to pryč. Teď tady máme většinou bohaté turisty z Ameriky, kteří se chtějí podívat do Berlína a okolí.“

„Američany?“

Louis Adlon přikývl. „Ano, v roce 1919 mělo u nás vedení americké armády svůj hlavní stan. Když se vojáci vrátili do vlasti, pravděpodobně tam Adlon vychvalovali do nebes. A nyní zaznamenávám nápor objednávek právě ze Spojených států.“

Paula se zmocnila nová naděje. „Ale to je přece fantastické. Určitě vaše hosty zajímá i německá kultura a umění. Mohl bych například zorganizovat Brahmsův večer a…“

Jeho protějšek si zhluboka povzdychl. „Velice mě to mrzí, ale nám leží kultura takříkajíc na prahu. Američani si mnohem radši zajdou za kulturou do Opery nebo si poslechnou berlínské filharmoniky, místo aby vysedávali v banketním sále.“

„Takže nemáte žádné využití pro kulturního ředitele?“

„Bohužel ne. Rád se poptám mezi svými kolegy, ale nerad bych vám dodával falešné naděje. Většina z nich ještě trpí následky války a nemohou si dovolit takový luxus zaměstnávat kulturního ředitele. Ovšem slyšel jsem, že někteří hoteliéři, jejichž synové padli, se poohlížejí po mladém angažovaném dorostu.“

„Děkuji mnohokrát. Proč ne? To by od vás bylo velice velkorysé,“ vykoktal Paul v rozpacích. Už jen při představě, že by měl vést nějaký neznámý hotel pod dozorem přísného majitele, ztrácel kuráž. Ale snažil se své pocity zamaskovat tváří v tvář sebevědomě působícímu panu Adlonovi.

Po přátelském rozloučení stanul Paul poněkud nerozhodně před impozantní budovou hotelu na náměstí Pariser Platz. Co teď? Má vůbec cenu, aby se vydal do hotelu Kaiserhof a riskoval ještě jedno odmítnutí? Nebo by se měl raději nejprve posilnit dobrým obědem? Vzhledem k tomu, že Fürstenhof, hotel jeho strýce, šel mezitím ke dnu, musel se ubytovat přechodně u Johanny a Samuela, kteří žili v nádherném světlém bytě nedaleko odsud. Johanna mu jistě nabídne k jídlu něco dobrého, ale on by se nejraději porozhlédl po Robertovi. Jakmile se rozhodl, obrátil se na podpatku a zamířil do vyhlášené restaurace Adlon. Vrchní číšník, vysoký elegantní muž, ho zavedl ke stolu u okna a mávnutím přivolal číšníka. Po rychlém pohledu do jídelního lístku se Paul rozhodl pro místní specialitu, telecí steak Adlon, a sklenku ryzlinku. Zatímco pod stolem nervózně poklepával nohou, rozhlížel se kolem sebe. Pokaždé, když zahlédl mezi číšníky plavou hlavu, se mu zrychlil puls. A potom se zase zklamaně uklidnil, když se muž otočil a nebyl to Robert. Ještě než mu přinesli jídlo, jako by jeho naděje tisíckrát zaplála a zase pohasla, a ani vynikající telecí steak, doplněný míchanými vajíčky a plátky opečených telecích ledvinek, nemohl utěšit a napravit hluboký pocit porážky.

Nakonec stál Paul opět na nádherném bulváru Unter den Linden a smutně vzhlížel ke slunci. Nyní, na počátku března, se už počasí ukazovalo z lepší stránky. Sněženky, ořešáky i vrbové jehnědy kvetly a dny se prodlužovaly. Rozhodl se zamířit ke Kaiserhofu pěšky procházkou. Bohužel tamního ředitele vůbec osobně neznal. Musel se tedy spolehnout na to, že se už i tady doslechli o Paláci Heiligendamm a jméno Kuhlmann pro ně cosi znamená. Když o čtvrt hodiny později vešel do hotelu, který stál bezprostředně proti říšskému kancléřství, byl zklamán. Zařízení bylo mizerné a hotel očividně nepatřil do stejné kategorie jako Adlon.

Paul prošel velkou temnou vstupní halou a zamířil ke korpulentnímu šéfovi recepce, k panu Burgerovi, jak hlásala vizitka na mužově klopě. „Promiňte prosím, mé jméno je Paul Kuhlmann, přicházím z hotelu Palác Heiligendamm v Lázních Doberan, rád bych mluvil s vaším panem generálním ředitelem.“

„V jaké záležitosti?“ optal se chladně pan Burger.

„Jde mi o případné zaměstnání ve vašem hotelu.“

Šéf recepce si ho pohrdavě změřil. Přirozeně se jeho pohled zastavil na Paulově umělé ruce. Hodně lidí se chovalo podobně, ale většinou se snažili svůj morbidní zájem potlačit a zastřít. Pan Burger se ovšem o nic takového ani nepokusil. Místo toho se zeptal: „Jste objednaný?“

Paul zavrtěl hlavou. Bylo mu trapné, že musí vystupovat v roli žadatele o místo. Co by na to řekl jeho otec, že musí žadonit o práci u zcela neznámých lidí? A to všechno jen kvůli Heleně.

„Pan generální ředitel je v tuhle chvíli zrovna mimo hotel. Ale pokud mi tu necháte svoji vizitku, ohlásím, že jste se tu zastavil.“

Tím byl donucen vytáhnout jako obyčejný žadatel svoji vizitku a předat ji šéfovi recepce. „Děkuji mnohokrát.“

Pan Burger krátce přikývl. Nato se obrátil k hostu, čekajícímu za Paulem, a už se o něj nestaral. Jak ponižující. V Paláci se s příslušníky vyšší třídy vždy jedná s respektem. Ale když už tu jednou byl, rozhodl se ještě zajít do hotelové restaurace a podívat se, jestli tu náhodou nepracuje Robert. Protože si nemohl dát ještě jednou celý oběd – a to nejen kvůli plnému žaludku, ale ani kvůli své peněžence – zeptal se tentokrát přímo vrchního číšníka, zda pro něj nepracuje muž jménem Robert Brettschneider. Dostalo se mu záporné odpovědi a udivujícího pohledu, když následně okamžitě opustil restauraci.

Byl to den plný porážek a poslední, na co měl chuť, bylo sledovat domácké štěstí své čerstvě provdané sestry. To už na něj bylo víc, než dokázal unést. Ale co by měl jinak podniknout? Nemůže jen tak až do doby, kdy bude čas jít spát, bloumat po Berlíně. Náhle dostal nápad. Jediné, co aspoň z poloviny dosahovalo jeho lásky k Robertovi, byla láska k hudbě. Dřív si mohl potěšení z hudby dopřát sám, byl podle svého názoru docela dobrý pianista. Ale po amputaci předloktí už nemohl na hru na klavír ani pomyslet. Ale proč by se nemohl po tomhle hrozném dni utěšit alespoň dobrou muzikou? Lístek do filharmonie si ještě může dovolit a do začátku koncertu se stihne poptat v pár restauracích po Robertovi. Jen musí ještě dát vědět Johanně. Rozhlédl se po telefonní budce.

Dnes neměl svůj den. Zajel na Kreuzberg, aby si osobně koupil lístek do filharmonie, ale k svému zklamání se dozvěděl, že orchestr pod vedením svého nového šéfdirigenta, teprve šestatřicetiletého Wilhelma Furtwänglera, teprve zkouší a první koncerty budou až na podzim. Paul přitom doufal, že se konečně bude moci přesvědčit na vlastní uši o talentu tolik vychvalovaného hudebníka. Jeho předchůdce, Paulem velmi obdivovaný Arthur Nikisch, zemřel v lednu na chřipku a on si nedokázal představit, že by Furtwängler plynule dokázal navázat na mezinárodně oceňované výkony. Paul ještě nikdy předtím neslyšel tak romantickou a smyslnou interpretaci Brucknerovy Šesté symfonie jako právě v Nikischově podání. Tenkrát, ještě před válkou, navštívil filharmonii s rodiči a štěstím mu vyhrkly slzy do očí. Požitek z hudby v nejčistší formě, provázený Nikischovými klidnými, úspornými gesty. Ale svoji zvědavost tedy bude moci zahnat až později.

Místo toho se rozhodl zajít do Státní opery, kde dnes nabízeli k poslechu Kouzelnou flétnu. Trochu nudnější volba, ale lepší než žádná hudba. Koupil si lístek do lóže a potom se toulal čtvrtí Kurfürstendamm a pátral v tamních restauracích po Robertovi. Přitom se pokaždé tvářil, jako by hledal nějakého speciálního hosta, zatímco si tajně prohlížel obsluhující číšníky a snažil se odhadnout, kolik jich je ještě možná skrytých v kuchyni. Samozřejmě všechny jeho snahy skončily neúspěchem. Postupně byl nucen si přiznat, že Robert nejspíš v Berlíně není k nalezení. Snad skutečně nakonec odcestoval sám do Ameriky, jak spolu dřív plánovali. V tom případě ho tedy už nikdy v životě neuvidí. Chmurná představa.

Vysílený a zaprášený se v sedm hodin usadil v sále pruské Státní opery. Poprvé v životě šel do Opery ve svém běžném obleku, ve kterém chodil celý den, a ne ve fraku. Jenže ve svém současném rozpoložení se nechtěl vracet do Johannina bytu a převlékat se. Sestra by určitě z jeho chování vycítila beznaděj a vyptávala se ho. Možná by mu dokonce ve své starostlivosti a péči zabránila do Opery jít. Ne, raději zůstal tak, jak byl, ačkoli se za své nevhodné oblečení styděl. Snad nepotká nikoho známého.

Poté, co odložil kabát v šatně, vystoupal se sklopenou hlavou po schodišti a našel své místo. Normálně cítil před začátkem představení radostné očekávání, ale tentokrát nečekal nic zvláštního. Kouzelná flétna byla celosvětově nejhranější operou a každé dítě umělo zapískat nejznámější melodie. Na jeho vkus až příliš mnoho interpretů, hudebníků a zpěváků, zvládá partituru velmi rutinně. Ale i přes toto vnitřní naladění ho nakonec elegantní, známé prostředí Státní opery pohltilo a přijalo jako dobrého přítele, a vyhlídka z lóže na jeviště byla velmi dobrá. Poddal se přesvědčení, že bylo šťastným řízením osudu, že Opera nebyla dnes vyprodaná a místa vedle něj zůstala volná. Nebylo by nic horšího, než kdyby se vedle něj usadil kulturní barbar, rušící představení rachtáním a pročítáním programu. Levnější sedadla byla víc zaplněná.

Krátce nato zhasla v hledišti světla a ozvaly se první tóny předehry. Paul se uvolněně uvelebil v měkkém křesle a užíval si plnost zvuku orchestru. Už dávno nenavštívil žádné představení. Od svatby řídila jeho život Helena, a ta bohužel považovala koncerty a operu za nadbytečný luxus. Ani malování už mu nedovolovala, přitom ho dřív k tomu i sama povzbuzovala. Trpěl tímto omezováním. Bude jí muset vyložit, že bez ventilu kreativity nedokáže žít. Po návratu do Paláce se s ní pokusí promluvit – a to i přesto, že ho další výměna názorů děsila, protože při nich většinou svého dosahovala jeho manželka.

Červená sametová opona se zdvihla a otevřel se pohled na první dějství s Taminem a třemi dámami. Červeně zbarvené kostýmy a opulentní dekorace na jevišti byly přímo pastva pro oči. Ačkoli Paul znal zpaměti všechny pasáže, nechal se hudbou unášet. Když ptáčník Papageno začal svoji árii Der Vogelfänger bin ich ja, dirigoval s ním. Následující árie Dies Bildnis ist bezaubernd schön, zpívající o touze a lásce, mu bezděčně připomněla zase Roberta a nejraději by se dal do zpěvu s umělcem. Nakonec spustila Královna noci svou píseň Jsem předurčena k utrpení, a Paulovi zvlhly oči, ačkoli bylo zbarvení hlasu pěvkyně občas trochu ploché.

Sledoval, jak se jeviště po simulaci noci opět rozjasnilo. Reflektory zachytily plavou kštici na pozadí a ta přitáhla jako magnet Paulův pohled. Není to snad dokonce úplně stejný odstín barvy vlasů? A dokonce týž tvar hlavy? Bezděčně zadržel dech. Opera náhle ustoupila do pozadí. Místo toho zíral jako hypnotizovaný na blonďatého muže, který k němu seděl zády, a modlil se, aby konečně otočil hlavu na stranu. Jen o pár minut později byla Paulova tichá modlitba vyslyšena! Pohled na známý profil projel Paulem jako nůž: Tam dole před ním sedí Robert!

Zbytek představení už Paul sotva vnímal. S bušícím srdcem místo toho sledoval úsporné pohyby svého zbožňovaného přítele. Přitom probíral v duchu možnosti: Má se za ním vydat hned o přestávce do foyer, oslovit ho a pozvat na sklenku šampaňského? Nebo bude lépe počkat na konec představení? A jak se má chovat? Chladně a s odstupem, nebo by měl okamžitě otevřeně vyznat své city? Přinejmenším první otázka byla zbytečná. Robert zůstal po celou přestávku sedět na svém místě a bavil se se svým sousedem, mladým tmavovlasým mužem. Paul žárlivě zaznamenával každé gesto, každý úsměv, které mezi dvojicí proběhly. Potom sám sebe nabádal k rozumu. Proč by se neměl Robert bavit? Bylo směšné dávat význam této nezávazné, nejspíše náhodné rozmluvě.

Hodina po přestávce se Paulovi nekonečně vlekla. Teprve poté, co se celý ansámbl divadla mnohokrát poděkoval, spadla konečně opona. Zatímco Paul spěchal z lóže, přemýšlel, jakou cestou se asi vydá do foyer Robert. Na schodišti se prodíral pomalu scházejícími návštěvníky. Jeho nezdvořilé chování se vyplatilo, protože na nejspodnějším schodě zahlédl Roberta čekajícího ve frontě u šatny. Radostně k němu zamířil. Náhle se ale zarazil jako vrostlý do země: Šatnář podal Robertovi nikoli jeden, ale hned dva pánské kabáty!

Zaražený Paul sledoval, jak se Robert s úsměvem otáčí a podává kabát svému tmavovlasému sousedovi, který – při pohledu zblízka – působil jakýmsi zvláštním obhroublým dojmem přitažlivě. Co vidí na tomhle chlapovi s širokými rameny ve špatně padnoucím fraku, nejspíš pocházejícím z půjčovny? Copak jsou v Opeře spolu? Paulovi se prudce rozbušilo srdce, když sledoval, jak Robert a jeho společník míří k východu. Musí bezpodmínečně za nimi, i kdyby to znamenalo, že nechá zatím svůj vlastní kabát v šatně.

Paul se zpočátku obával, že by mohla sledovaná dvojice ještě zamířit do baru a on by musel postávat venku a čekat. Jinak nemá šanci zjistit, kde jeho láska vlastně bydlí. Ale místo toho dvojice nastoupila do autobusu směrem na Kreuzberg. Paul je následoval s obavami, že ho Robert objeví, ale ten byl zaujatý hovorem s tmavovlasým společníkem a nevšímal si okolí. Paul se usadil několik řad za dvojicí a snažil se zachytit útržky jejich rozhovoru. Zdálo se, že mluví o Robertově práci ve vinárně Neumann. Je to snad tedy pouze kolega z práce?

Dvojice následovaná Paulem vystoupila a zamířila k jednomu z nehezkých nájemních domů v ulici. Napjatě sledoval, jak Robert vytahuje z kapsy klíč a strká jej do zámku. Teď se muži budou muset rozloučit. Netrpělivě přešlápl z nohy na nohu. Bude mít dost odvahy potom na Roberta zazvonit?

V tu chvíli ale došlo k neuvěřitelnému pokračování. Tmavovlasý muž vešel do domu s Robertem! Paul by ho nejradši zadržel. Uměl si živě představit, co se teď bude v Robertově bytě odehrávat! Mučen strašlivými vizemi zavřel pevně oči. Ale nemá právo obviňovat Roberta z nevěry. Jsou to už téměř čtyři roky, co se rozešli. A Robert se netajil tím, že se nehodlá jako on ukrývat za fasádu formálního manželství.

Zničený Paul přistoupil ke zvonkům vlevo od vchodu. Opravdu… na štítku u zvonku bylo uvedeno Robertovo příjmení. Zmítaly jím protichůdné pocity. Na jednu stranu štěstí, že po dlouhých letech tápání zase objevil svoji ztracenou velkou lásku. Na druhou stranu nevěřil, že by ho Robert mohl nahradit tímhle obhroublým krasavcem. Copak pro něj jejich vztah znamenal tak málo? Jaké city chová k tomu chlapovi, se kterým je teď určitě v posteli? Jde o něco vážného, nebo jen o přechodnou známost? Bezpodmínečně si potřebuje s Robertem promluvit. Jinak by se jen soužil marnými úvahami. Ačkoli bez kabátu zoufale mrznul, rozhodl se počkat.

Elisabeth pěnila vzteky. Vévoda Adolf Friedrich Meklenburský, strýc posledního panovníka velkovévody Friedricha Františka IV. a starý přítel jejího otce, se chtěl v Paláci stavit na sklenku vína, a nový vedoucí recepce ho odmítal korektně oslovovat.

„Oslovím ho pane Meklenburku, milostivá slečno,“ zatvrdil se pan Schulze. „To stačí.“

„Ne, to neuděláte, pane Schulze. Ne, pokud si chcete zachovat své místo.“

I přes tuto hrozbu jí pan Schulze, který měl sklon k přehnané korektnosti, tvrdě vzdoroval. „V ústavě stojí, že jsou si před zákonem všichni občané rovni. Nemá tedy už žádná přednostní práva jen proto, že se jako dítě narodil velkovévodovi. Vévoda meklenburský je nyní stejným občanem jako vy nebo já.“

Ach, jak moc postrádala v podobné situaci pana Waltera, bývalého vedoucího recepce. Jeho vnímavost i cit pro odpovídající jednání s hosty panu Schulzemu naprosto scházely. Ale dnes musí být ráda, že sehnala alespoň trochu školený personál. A pan Schulze, kterému se kvůli vrásčitému dopředu nataženému krku tajně říkalo Želvák, měl doporučení od několika hoteliérů. Elisabeth se pokusila ovládnout vztek. „Jistě že žijeme dnes v demokratické rovné společnosti. Ale to neznamená, že musíme své vážené hosty v hotelu urážet. Kromě toho je bývalý titul jako princ nebo hrabě ze zákona součástí jejich jmen. Pan Meklenburk by tedy bylo špatné oslovení. Proto ho, prosím, budete nadále oslovovat jako dřív vévodo meklenburský a Vaše Výsosti. Chápete?“

Želvák zdráhavě přisvědčil.

„A když už probíráme toto téma… V budoucnu bych nadále nerada slyšela oslovení milostivá slečno, oslovujte mě paní ředitelko. Protože podle ústavy si nejsme rovni jen se šlechtou, ale také jako ženy s muži. Prosím, mějte to na paměti.“

„Ovšem, milostivá sleč… paní ředitelko.“

„Výborně. Teď musím do kanceláře. Prosím, až vévoda přijde, uveďte ho ke mně hned poté, co ho odpovídajícím způsobem přivítáte.“

„Jistě.“

Elisabeth přecházela neklidně sem a tam po kanceláři. Netušila, o čem s ní chce téměř padesátiletý vévoda mluvit. Ale jako vždy byl velmi nepředvídatelný. Před válkou působil dva roky jako guvernér v Togu a teprve nedávno byl uveden ve Finsku jako následník trůnu a ve Spojených pobaltských vévodstvích jako král. Znal Boha i svět. Třeba díky němu získá Palác zase další hosty. Protože zatím byl zájem o pobyt v jejich hotelu víc než kriticky nízký. I na letní sezonu si zamluvilo pokoje velmi málo hostů, a přirozeně tady byla ve vzduchu otázka splácení úvěru za renovaci. Dokonce kvůli tomu po delší době opět mluvila telefonicky s Juliem, který ale odmítl její obavy jako neopodstatněné. „Ručím za tvůj úvěr celým svým jměním,“ řekl, aniž by ji vyslechl do konce. A tohle ujištění ji jen stěží mohlo uklidnit. Pro všechny případy měla v úmyslu kontaktovat právního zástupce, aby ještě jednou pozorně prošel všechny doklady.

Po hádce na Johannině svatbě Julius hned druhý den ráno bez rozloučení odjel. A další víkend přijela do Doberanu s Julinkou jen Minna. Řekla Elisabeth, že si s ní Julius promluvil a ujistil ji, že pokud by se rozhodla nastoupit jako kuchařka v Paláci, on souhlasí. Ovšem Julinčina docházka do školy v Doberanu je něco jiného, nad tím se musí ještě zamyslet. Jakmile tohle Elisabeth uslyšela, pocítila zase směs podráždění a zoufalství. Proč jen se musejí s Juliem neustále hádat? A jak si může dovolit takový důležitý krok v životě jejich společného dítěte rozhodovat sám?

V tu chvíli se otevřely dveře kanceláře a vešla Luisa, následovaná vévodou.

„Dobrý večer, slečno Elisabeth,“ volal vévoda a spěšně k ní přistoupil. „Podívejte, na jaký poklad jsem ve foyer narazil.“

Elisabeth udělala uctivé pukrle a podala mu ruku. „Dobrý večer, Vaše Výsosti. Máte na mysli moji povedenou malou sestřičku?“

Vévodův obdivný pohled spočinul na Luise. „Samozřejmě. Ovšem netušil jsem, že vaše slečna sestra vyrostla do takové krásy.“

„Lichotíte mi, Vaše Výsosti,“ odvětila Luisa s úsměvem.

„V žádném případě, komu čest, tomu čest. Já jako vdovec jsem už dlouho neviděl tak krásnou mladou ženu, slečno Luiso.“

Elisabeth musela bez závisti uznat, že vévoda má pravdu. Luisa byla už jako dítě velmi pohledná, ale teď, když jí z tváře zmizely dětské rysy, se z ní stala skutečná kráska. Přesto ji lepší společnost tady v Doberanu nemilosrdně zavrhla. Rozvedenou ženu mezi sebou jejich kruhy nesnesly. Pravidla hry dnešní společnosti se zdála být úplně stejně konzervativní a strnulá jako před válkou. Možná by vévodův vliv mohl v tomto ohledu ulomit hrot výhradám, protože Elisabeth velice trápilo, v jaké izolaci je sestra nucena žít.

„Srdečně děkuji za kompliment,“ usmála se v tu chvíli Luisa. „Moc ráda bych se zdržela, ale bohužel se musím jít podívat za matkou.“

„Škoda,“ povzdychl si vévoda. „Budu tedy doufat v brzké shledání.“

„I já doufám,“ odvětila zdvořile Luisa, která věděla, že Elisabeth vede obchodní jednání raději sama mezi čtyřma očima za zavřenými dveřmi.

Jakmile za sestrou zapadly dveře a ona a vévoda se usadili pohodlně u sklenky koňaku, Elisabeth se na něj zpříma podívala. „Tak čemu vděčím za vaši laskavou návštěvu, Vaše Výsosti?“

Vévoda se usmál a zdvihl sklenku. „Vlastně sleduji pouze své sobecké cíle. Mým hlavním cílem je udržet vážnost vůči mé rodině. A v tomto ohledu vám chci předestřít určitý návrh.“

Elisabeth naznačila přípitek. „Samozřejmě, prosím.“

„Noviny by měly konečně zase začít psát pozitivně o Lázních Doberan.“ Ušklíbl se. „Ta historka se sportovním spolkem Heiligendamm se už šíří příliš dlouho.“

„Souhlasím,“ přikývla Elisabeth. Jistý velmi vychytralý občan založil údajně sportovní spolek, ale krátce nato byl dopaden jako agent podvodného hráčského doupěte. „A jak by toho chtěla Vaše Výsost dosáhnout?“

„Napadlo mě, že bychom mohli opět oživit zničenou dostihovou dráhu. První poválečné dostihy by se konaly právě tady. A v této souvislosti bych přirozeně také založil dostih, který by nesl jméno mého rodu.“ Vévoda upil trochu koňaku. „Hm, velmi dobrý.“

Elisabeth se nenechala poslední poznámkou rozptýlit. „To je zajímavé. Myslíte, že bude obecní rada souhlasit?“

„Pročpak ne? Pokud byla vévodská lázeňská dráha zestátněna a spolu s nádražím a vozovým parkem spadá pod nově založené říšské dráhy, mohli by na vše pánové z městské rady hledět docela velkoryse. Co vy na to?“

„Určitě. Nás by samozřejmě obnovení dostihové dráhy velice potěšilo,“ uvažovala Elisabeth vážně.

„Ano, už jsem si říkal, že je ve zdejší hale přílišný klid. Myslíte, že byste se i přesto mohli podílet a nést část nákladů na renovaci?“

Elisabeth se už už chystala odmítnout, ale potom se zarazila: Jak by se zachoval Julius? Přistoupil by k tomu návrhu velkoryse? „Hotel a tím já sama na to bohužel nemáme prostředky. Ale mohla bych vše projednat s panem Falkenhaynem.“

Vévoda se usmál. „To by bylo výtečné. Je pravda, že nyní produkuje film u UFA? Potom bychom mu snad mohli zajistit exkluzivní filmová práva pro otevření dostihů.“

Elisabeth se usmála. „Určitě se o tom v rozhovoru zmíním. Ale pokud vím, produkuje převážně hrané filmy.“

„Výborně. Doufám, že tím vydělá dost peněz, aby mohl Palác i nadále podporovat v těchto těžkých časech.“ Vévoda nyní vypadal zamyšleně. „Ale tak zle jako Grand Hotelu se vám snad nevede?“

„Opravdu je naše konkurence v tak hluboké krizi? Doufala jsem, že jsou to jen drby.“

„Bohužel ne,“ potřásl vévoda hlavou.

„Jak to mohlo zajít tak daleko?“

„Víte přece, že obyvatelé Heiligendammu se chtěli v roce 1920 zase spojit s Doberanem… mimo jiné hlavně proto, aby dostaly lázně zase pevný ekonomický základ.“

„Ano, ale co vím, městská rada jejich návrh odmítla.“

„Přesně. Tenkrát koupil přímořské lázně v Heiligendammu bankovní dům Louise Wolfa… ale přes jisté změny ve vedení podniku jsou celé lázně těsně před krachem. Náklady na údržbu jsou prostě příliš vysoké. Kdyby šlo jen o samotný Grand Hotel, možná by se ještě daly zajistit nutné prostředky… ale na všechny budovy lázní? To je v podstatě nemožné.“

„To je ale škoda. I pro nás, protože pokud se už nikdo nebude starat o pláže a promenády, nepřitáhneme sem dost hostů ani my.“

„S tím si, slečno Elisabeth, nedělejte těžkou hlavu. Pokud vám mohu svěřit tajemství… právě pracuji na řešení. Podíl bankovního domu Wolf by mohly převzít tři berlínské společnosti, které všechny financuje jistý baron von Rosenberg. Je tu sice zatím ještě hodně překážek, ale jsem si jistý, že je dříve či později dokážeme sprovodit ze světa.“

„To zní velice slibně,“ ožila Elisabeth nadějí.

Vévoda zdvihl skleničku a zhluboka se napil. „To opravdu ano. Tak, nyní se ale musím bohužel rozloučit. Vyřiďte prosím pozdravení celé rodině, a zvláště srdečné pozdravy vaší sestře.“

„Přirozeně. Mnohokrát děkuji.“ Elisabeth se rozhodla, že si ohledně Luisy promluví s vévodou někdy jindy. Pokud bude dostihová dráha skutečně zrenovovaná, vévoda bude do Doberanu zajíždět častěji. Potom určitě bude možné někdy zorganizovat večeři, které by se zúčastnila i sestra. To by mohlo trochu srazit hřebínek povýšené doberanské společnosti.

Paul bez nálady zíral do talíře. Další nedělní oběd v kruhu celé rodiny. Přitom měl i bez toho náladu na bodu mrazu. Neustále musel myslet na onu hroznou noc, kdy se rozklepaný mrazem díval do oken Robertova bytu.

„A jak bylo v Berlíně, můj synu?“ zeptala se zrovna v tu chvíli matka. Miloval ji, ale občas mu její neodbytná zvědavost připomínala španělskou inkvizici.

„Dobře,“ odpověděl stručně.

„Líbil se ti Johannin byt?“

„Ano.“

„Nešlo by to trochu podrobněji?“ zaryla si Helena, která se z manžela snažila vymámit detaily už od jeho návratu.

Zatím se ale dokázal ubránit. Věděl, že by každou jeho poznámku nemilosrdně zkritizovala.

„Je to prostorný, velmi krásný byt.“

„Má tam hodně těch židovských nesmyslů?“ rýpala jeho manželka škodolibě dál.

Elisabeth si odkašlala. „Co tím přesně myslíš, Heleno?“ Tón hlasu měla velmi podrážděný.

„No, ty jejich zvláštní svícny a tak.“

Paulova sestra protočila oči k nebi. „To se u židovské rodiny předpokládá. Vy máte zase na každé stěně krucifix.“

„Prosím, nehádejte se,“ napomenula je matka. „Nejlépe, když změníme téma. Byl jsi úspěšný při hledání místa, Paule?“

Vztekle odhodil lžíci. „Nemohly byste mě prosím nechat v klidu sníst nedělní oběd?“

„Kromě toho Paul nepotřebuje pracovat,“ vmísila se do debaty Elisabeth. „On i jeho rodina bydlí a jedí zadarmo. A myslím, že časem bude hotel zase potřebovat kulturního ředitele.“

„Proboha živého!“ zařval Paul, vstal a mrskl ubrousek na židli. „Nemáte nějaké jiné téma k hovoru než mou neschopnost najít si práci?!“ Vztekle vyběhl z jídelny.

„Ale Paule!“ slyšel ještě za sebou Luisu. Potom se za ním dveře zavřely.

Paul se zavřel v ložnici, lehl si na postel a s povzdechem zavřel oči. Tu památnou noc postával mnoho hodin pod Robertovým oknem. Ale Robertův tmavovlasý společník neodešel. Ve tři hodiny ráno to Paul vzdal a naprosto promrzlý a deprimovaný se odkradl do Johannina bytu.

Druhý den se v podstatě nezmohl na kloudnou myšlenku. V hlavě mu bušilo jen jediné: Robert už mě nemiluje. I když mu bylo jasné, že s něčím takovým měl po tak dlouhé době odloučení počítat, nemohl a nechtěl se s tím smířit. Potřeboval dlouhý čas, aby udělal ten krok a vydal se Roberta hledat, a teď se nedokázal s takhle nedotaženou záležitostí vrátit zase k rodině. Naštěstí měla následující dopoledne Johanna příliš mnoho práce a jen mu tedy podsunula pod dveře lístek, na kterém mu popřála hezký den. Neoholený a neumytý ležel v posteli a dumal, co si teď počne. Potom se rozhodl: Nevzdá se Roberta bez boje. Ovšem nemůže mu za těchto okolností jen tak vyznat lásku. Nejdřív musí zjistit, kdo vůbec je jeho sok a jak vážný je jejich vztah s Robertem.

Náhle do něj vjel život. Jako první krok odřekl další schůzky s řediteli berlínských hotelů. Poté odešel do koupelny a nechal se spojit s vinárnou Neumann. Kdosi ho ujistil, že Robert Brettschneider dnes přijde do služby. Naštěstí měl člověk u telefonu moc práce a spěchal, takže jen zabručel „Má polední směnu,“ a zavěsil. Paul se spěšně vydal na cestu. Zjistil si, že služební vchod do restaurace je z Rosenthalské ulice. Ověřil si, které dveře to jsou, a potom si vyhledal úkryt, kde mohl sedět a čekat, až Robert přijde na směnu. Podle očekávání se objevil přesně ve čtvrt na dvanáct, aby nastoupil do služby. Moc mu to slušelo, jak se blížil svižným krokem ke vchodu. Paula bodlo u srdce. Ale aspoň že přišel sám.

Nyní ovšem musel překlenout čas do konce Robertovy směny. Odhadoval, že to bude někdy časně večer. Přesto nehodlal vůbec nic riskovat. Zůstal ve své skrýši, ačkoli mu hlasitě kručelo v žaludku hlady. Aby mu čas lépe ubíhal, znovu vzpomínal na všechny krásné chvíle jejich milostného příběhu. Jak si spolu poprvé vyšli na procházku po pláži v Heiligendammu a on se Robertovi svěřil se svými obchodními problémy. Na jeho slova útěchy. Jejich první polibek. Vášnivá tajná dostaveníčka. A permanentní strach, že bude jejich tajná láska odhalena. Přesto drželi pevně při sobě, dokonce si psali i po celou válku, dokud nebyl proud dopisů přerušen Robertovým zajetím. To, co tenkrát bylo mezi nimi, nebylo jen obyčejné vzplanutí. Byla to – přinejmenším pro Paula – velká životní láska.