Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

Corina Bomannová

BARVY KRÁSY

Sophiiny sny

IKAR

Corina Bomann

DIE FARBEN DER SCHÖNHEIT

Sophias Träume

Copyright © 2020 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by buerosued.de, München

Jacket illustrations © by Archangel Images / Miguel Sobreira

Translation © 2022 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-4896-6

1. kapitola

1929

Nad mořem se pnula těžká, olověně šedá obloha. Jen na horizontu se mezi mraky tu a tam objevila slabá růžová zář. Po mém obličeji přejel ledový vítr, který mi vklouzl pod kabát.

Mohla jsem sedět v teple a pohodlí ve své kajutě, nedostatek prostoru mě ale skličoval. Neměla jsem ani chuť bavit se v salonu, kde se už v tuto dobu tlačili pasažéři. Jediné, co jsem chtěla, bylo dorazit konečně do cíle a pustit se do pátrání.

Už skoro týden jsme byli na moři. Při včerejší večeři nám řekli, že za dva dny připlujeme do Doveru. Odtamtud se přepravím trajektem do Calais a budu pokračovat vlakem do Paříže.

Obdivovala jsem madame Rubinsteinovou, že tu cestu podnikala několikrát do roka. Jak to mohla vydržet? Měla jsem dosud v živé paměti, jak jsem se poprvé plavila přes oceán. Tehdy mi úspěšná podnikatelka umožnila splnit si životní sen: vyrábět kosmetiku a pomoct tím ženám ke kráse a sebevědomí. Odvezla mě z Paříže, abych pracovala jako chemička v její továrně. Poprvé po celém tom smutném období jsem pojala naději.

Od mého propuštění, k němuž došlo před několika týdny, jsem o ní neslyšela. Podařilo se jí zachránit manželství? Každopádně prodala americké podíly firmy Rubinstein Inc., aby mohla být se svým mužem Mr. Titusem. Ráda bych se o tom něco dozvěděla, na palubu lodě ale přicházely zprávy nepravidelně. K novinám jsme se dostali, jen když se vplulo do přístavu. Nacházeli jsme se uprostřed oceánu, v říši nevědomosti.

Ruka mi putovala ke kapse kabátu. Pořád jsem u sebe nosila na stroji napsaný dopis, který tvrdil, že je můj syn naživu. Smím doufat?

Moje myšlenky kroužily kolem dní strávených po porodu v nemocnici. Zpráva o synově úmrtí, následná deprese. Měla jsem dávat pozor? Přehlédla jsem nějaká znamení? V paměti mi zela tmavá díra. Ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem temnotu rozjasnit.

„Velkolepý pohled, že?“ pronesl nějaký hlas. Vyndala jsem ruku z kapsy a rozhlédla se. Muž, který se za mnou nepozorovaně objevil, měl vystouplé lícní kosti a pichlavý pohled. Jeho oči byly tmavé jako uhel, vysoké čelo mu propůjčovalo vzhled intelektuála. Na nose mu seděly brýle s niklovými obroučkami a kulatými skly.

Byl to typ muže, který by si mě dřív určitě nevšiml. Jeho úsměv jasně prozrazoval, jaký záměr se za jeho slovy skrývá.

„Ano,“ přitakala jsem chladně. „Když ale dovolíte, budu si ho raději užívat sama.“

Opustil mě právě přítel Darren. Pořád ještě mě bolestně pálila v duši vzpomínka na poslední společný večer. Moje srdce nebylo připraveno na nové pokusy o sblížení.

Muž se trochu dotčeně zasmál a nejistě otáčel zlatým prstenem na svém prstu. Snubním prstenem. Při tom gestu jsem se zachvěla. Vrhlo mě to ve vzpomínkách daleko zpátky. I můj milenec Georg byl ženatý. Namluvil mi, že se chce s manželkou rozvést. Nakonec nic neudělal, a když jsem otěhotněla, nechal mě ve štychu.

„Vzbudila jste mou pozornost,“ řekl. „Žena jako vy…“

„Tak?“ pronesla jsem trochu agresivně. „Co znamená žena jako já?“ Zhluboka jsem se nadechla. Je to cizí člověk, kterého pravděpodobně už nikdy neuvidím. Nemůžu si na něm vylít zlost na Georga.

„Mladá, hezká… a jak se zdá, obdařená silnou vůlí.“

Taková slova mě tehdy svedla k víře, že to se mnou Georg, můj docent na univerzitě, myslí vážně. On mě ale využil a přivedl do jiného stavu. Stejnou chybu podruhé neudělám.

„Jste tady každý den v tutéž dobu,“ pokračoval neznámý. Očividně neměl v úmyslu to snadno vzdát. „I v jídelně jsem vás několikrát potkal, vy jste si mě ale nikdy ani nevšimla.“

Měl pravdu. Proč bych to dělala? Byla jsem v duchu většinou u svého syna. Pomáhalo mi to zapomenout na Darrenovo odmítnutí. A nebyla jsem typ ženy, která si po ztroskotané známosti hledá hned novou.

Neznámý si odkašlal, když vycítil, že se tím nedostal dál. Bylo mi ho skoro líto. Moje neústupnost ale byla ochranný pancíř, který mě chránil před zoufalstvím. I když mi připadal atraktivní, nebyla jsem ochotna něco si s ním začít. Je ženatý. Nevystavím své štěstí na neštěstí druhého a nezřítím se znovu do propasti.

„Možná je to tím, že si momentálně potřebuju promyslet mnoho věcí,“ prohlásila jsem.

„A není nikdo, s kým byste mohla nebo chtěla myšlenky sdílet?“

Podívala jsem se na neznámého. Možná jsem upoutala jeho pozornost, on moji ale ne. Jeho obličej byl jako tváře jiných mužů ‒ stíny, které jsem poté, co se rozpadl můj vztah s Darrenem, nechtěla zblízka vidět.

„Takoví lidé pochopitelně existují,“ odpověděla jsem. „Nejsou ale tady na lodi. A některé myšlenky člověk jen tak nesdílí. Ani se svými přáteli.“

„A s cizím člověkem?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Cizí by tomu nerozuměl.“

Kate, hospodyni mého domácího, jsem se u kuchyňského stolu s některými úvahami svěřovala, když jsme probíraly, jestli mám prověřit tvrzení uvedené v dopise. Darrenovi jsem ale své dítě a jizvu, která od porodu hyzdila mé tělo, zamlčela a všechno tím zničila.

Cizí člověk by mě určitě odsuzoval za to, co se stalo. Za mou lehkomyslnost a naivitu. Nenesla jsem vinu za smrt svého dítěte, přesto jsem si nedokázala odpustit. Pokud můj syn vůbec zemřel.

Muž znovu nasadil mírně ublížený úsměv. „Možná změníte názor. Rád poslouchám zajímavé příběhy. I když vás neznám, jsem přesvědčený, že je ve vás něco, co stojí za vyprávění.“ Krátce se odmlčel a dodal: „Pokud byste si to rozmyslela, ptejte se na Jamese Joyce. Strávíme spolu přece ještě pár dní, nemám pravdu?“

S tím se otočil a odešel na druhou stranu lodě.

Provázela jsem ho pohledem. Možná je to spisovatel, kterého zná i Mr. Titus. Bylo ale lepší mlčet a nechat ho jít. Při tom, co jsem si předsevzala, mi pomoct nemůže.

Když už byla na palubě moc velká tma a začalo mi být chladno, odebrala jsem se do své kajuty. Rozsvítila jsem, svlékla si kabát, zabalila se do hrubé vlněné pokrývky, která pokrývala mou postel, a usedla k malému psacímu stolu.

Můj zápisník byl plný hesel, věcí, které jsem si pamatovala z doby pobytu v Paříži. Hledala jsem záchytné body a pečlivě, jako bych musela vypracovat domácí úkol pro svého docenta, jsem třídila a kategorizovala vzpomínky.

Byly v něm dojmy z míst, kde jsem byla. Dopodrobna jsem popsala především nemocnici. Načrtla jsem ulice, praxi porodní báby Marie Guerinové, kterou jsem navštívila, abych se nechala vyšetřit. Nechtěla vědět mé jméno, mluvila ale o adopci. Byl tam také penzion madame Rousselové, z něhož jsem udělala první kroky do Ameriky. Některá místa jsem vyhodnotila jako nevinná, jiná jako podezřelá. Nemocnici a ordinaci Marie Guerinové jsem zakroužkovala.

Nakonec jsem sepsala seznam osob. Letmé známosti jako dáma, která mě nechala odvézt taxíkem do nemocnice, nebo monsieur Jouelle, milenec mé přítelkyně Henny, jehož opovržení mě postihlo úplně nevinně. Nemocniční personál: doktor Marais, sestra Sybilla, porodní asistentka Alina DuBoisová a sestry, jejichž jména jsem si nepamatovala, obličeje bych ale poznala, kdybych je viděla.

Samozřejmě existovala také možnost, že do nemocnice vnikla nějaká cizí žena, která moje dítě ukradla. Že mi klinika, protože jí to bylo trapné, namluvila, že Louis zemřel. Můj instinkt mi ale říkal, že se to odehrálo jinak.

Když mě rozbolely oči, ulehla jsem na postel. Pohybům lodě jsem už přivykla. Zpočátku to nebylo snadné. Především proto, že bylo moře často velice neklidné. Mírná nevolnost se stala mým stálým průvodcem. Bylo to úplně jiné, než když jsem přeplouvala oceán poprvé. Přítomnost madame mě patrně hodně rozptylovala.

Přála jsem si, aby tu byla a odvedla mě od vzpomínek na rodiče, které se ve mně probouzely. V malé, houpající se kajutě vylézaly z tmavých koutů mého rozumu a naplňovaly mě stejným hněvem a zklamáním, jaké jsem cítila před lety. Už dlouho jsem s nimi nebyla v kontaktu. Neozvali se, ani když jsem jim oznámila smrt svého dítěte.

Bylo by snadné zajet vlakem z Paříže do Berlína a podívat se na ně. Chvíli jsem vážně uvažovala, že to udělám, pak jsem ten nápad ale zavrhla. Nemělo to smysl, byla by to ztráta času. Plně se soustředím na hledání Louise.

2. kapitola

Paříž se nezměnila. Ruch v ulicích se nedal srovnat s davy v New Yorku, připadal mi ale důvěrně známý. Přestože panovala zima, byly domy pořád zářivé a elegantní. Barvy většinou zmizely, věděla jsem však, že se vrátí, jakmile slunce vystoupí výš a přijde jaro. Pařížané nově osází balkony a květinové záhony v předzahrádkách a z otevřených oken budou vlát barevné záclony.

Při všem známém, co jsem při jízdě taxíkem viděla, mě napadlo, jak moc jsem se změnila od chvíle, kdy jsem po boku madame Rubinsteinové nastoupila na palubu trajektu do Doveru.

V obnošených, příliš volných šatech jsem se vydala do Nového světa. Ze studentky z dobré rodiny se stala nemajetná chuděra, která přežila v Paříži jen díky pomoci přítelkyně.

Po necelých dvou letech nezbylo, aspoň zevně, z osudem zkoušené dívky nic. Oblečení, které jsem nosila, nevzbuzovalo pozornost ošuntělostí. Lidé mě začali brát na vědomí. Jizvy pod ním nikdo neviděl, a kdyby bylo po mém, nikdo by je už nespatřil.

Pozorovala jsem chodce, které vůz míjel, a v mé hrudi se šířil pocit radostného očekávání. Uvidím zase Henny, svou kamarádku, zachránkyni po té katastrofě s Georgem. Vzala mě k sobě, když mě otec vyhodil. Odjela jsem s ní do Paříže, kde udělala skvělou kariéru, a to mi umožnilo přežít.

Vedle nejistoty, která ve mně zuřila, to byl paprsek světla, jenž naplňoval mé srdce teplem. Jak se jí asi daří? Naší korespondence ubylo, to ale patrně znamenalo jen to, že má moc práce a je plně zaujatá svým snoubencem.

Když začalo být okolí zchátralejší, bylo mi jasné, že se blížíme k Rue du Cardinal Lemoine. Ulice byla poškozená ještě víc než dřív. Některé dlažební kostky byly vylámané a navršené na okrajích chodníků. Přestože se šofér snažil vyhýbat výmolům, pořádně mě jízda vytřásla.

Mohla jsem se ubytovat v hotelu, chtěla jsem být ale s lidmi, které znám. Henny tu už nějakou dobu nebydlela, Genevieve a madame Rousselová ale ano. I na ně jsem se těšila.

O několik minut později zastavil taxík před penzionem. Fasáda vypadala stejně jako tehdy, až na několik nových trhlin, které přibyly pod okny. Madame Rousselová patrně nepovažovala renovaci ještě za nutnou.

Zaplatila jsem a převzala své zavazadlo. Zatímco vůz odjížděl, vstoupila jsem do vnitřního dvora a rozhlédla se. Odněkud nade mnou se ozývala hudba. Pravděpodobně si některý z hostů v lepších pokojích přinesl gramofon. Připomnělo mi to pana komerčního radu v domě rodičů. Rychle jsem tu myšlenku ale potlačila a sevřela rukojeť kufru. Domovní dveře byly jako vždy otevřené, přestože madame Rousselová hostům neustále opakovala, že je mají na ochranu před zloději zamykat.

Vešla jsem a přejela pohledem po schodišti, po kterém jsem tak často vystupovala a sestupovala. Pak jsem uslyšela bouchnutí dveří.

Okamžitě jsem poznala kroky madame Rousselové.

Když mě spatřila, překvapeně se zastavila.

„Proboha, ty už jsi tady?“ vyhrkla.

Uvedla jsem v telegramu jen přibližný termín příjezdu. Člověk nikdy nevěděl, jaké bude na moři počasí, navíc byla zima a častěji se vyskytovaly bouře.

„Ano, moře bylo klidnější, než jsem čekala,“ řekla jsem a podala jí ruku. Madame Rousselová ji ignorovala a objala mě. Do nosu mi stoupla vůně mýdla z růží.

„Je krásné, že jsi zase tady, děvče! Koukejme, jak ses vzmohla! Amerika ti přinesla štěstí, viď?“

Ano. To štěstí mi ale připadalo pochybné. Všechny cesty ležely přede mnou v mlze a bylo na mně najít tu správnou. Najít svého syna.

„Nemáte náhodou volný pokoj, ve kterém jsem bydlela s Henny?“ zeptala jsem se.

„Tam nahoru se nenastěhuješ,“ řekla. „Pojď se mnou. Mám pro tebe něco lepšího.“

Vedla mě k „luxusnějším“ příbytkům ve vedlejší budově. Gramofon mezitím umlkl.

„Bydlí tu ještě Genevieve?“ zeptala jsem se, když jsme stoupaly po schodech.

„Tu a tam se ukáže,“ odpověděla madame Rousselová. „Své profese ale patrně zanechala. Už několik měsíců za ní přichází stále stejný muž.“

Našla moje bývalá sousedka štěstí? Moc bych jí to přála. Hořela jsem touhou si s ní zase popovídat. Když jsem byla v Paříži nová, hodně mi pomohla. Stála při mně i tehdy, když zemřelo mé dítě. Doporučila mi lékařku, která mě uchránila toho, aby mě pohltila temnota mého srdce.

„Tady,“ řekla madame Rousselová a ukázala na dveře před námi. Byly jako všechny ostatní v této chodbě nalakované červenohnědou barvou a opatřené malým číslem. Stály jsme před devítkou.

Majitelka penzionu vyndala z kapsy svazek klíčů a odemkla. Pokoj byl překvapivě prostorný. Místo obyčejné kovové postele jako v našem starém pokoji se tu nacházela postel s nebesy. Na okenním parapetu stálo několik květin a byl tu dostatek místa pro psací stůl a malou skříň.

„Obvykle beru za tento pokoj pět franků za týden. Ty ho dostaneš za tři,“ prohlásila a spěchala k oknům, aby je otevřela. „Pochopitelně ani tady nebudeš chráněná před zápachem fekálního vozu, okna se ale dají lépe zavřít. A budeš mít víc vzduchu.“

„Děkuju, madame Rousselová, je to od vás velice laskavé.“ Rozhlédla jsem se. Místnost ve srovnání s mým pokojem v New Yorku v ničem nezaostávala. Proti úzkému pokojíku, ve kterém jsem bydlela s Henny, to byl palác.

„Pravidla si určitě pamatuješ, že?“

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. Patrně ale budu jako všichni ostatní zapomínat zamknout dveře do vnitřního dvora.

„Ženy ze sousedství se mimochodem ptaly, kdy zase začneš dělat krémy. Řekla jsem jim, že jsi v Americe u Heleny Rubinsteinové a že ty krémy dostanou ve zdejším obchodním domě, ptají se ale přesto dál.“

„Nedělám momentálně žádné krémy,“ přiznala jsem.

„Ne? Co tedy? Parfémy?“

„Nepracuju už pro madame Rubinsteinovou. Ona… měla manželské problémy a svou americkou firmu prodala. Mnoho lidí přišlo o práci. Já taky.“

Madame Rousselová se na mě udiveně podívala. „A co máš v plánu?“

„To ještě nevím. Přijela jsem, protože jsem dostala tohle.“ Ukázala jsem jí dopis anonymního odesílatele.

„Neznáte mě a pravděpodobně se nikdy nesetkáme,“ četla nahlas. „Chci Vám říct jen jedno: Váš syn žije. Nevím, kam ho dopravili, ale žil a dýchal, když jsem ho naposledy viděla. Víc Vám říct nemůžu.“

Vyděšeně si přitiskla ruku na ústa. „To je tedy něco!“ Krátce se zamyslela a pak se zeptala: „Opravdu myslíš, že na tom něco je? Že je tvé dítě naživu?“

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Musím ale vypátrat, odkud ten dopis pochází. Zjistit, jestli se v nemocnici nepřihodilo něco, co mi zatajili.“

Madame Rousselová přikývla. „Bude to těžké, protože pokud někdo udělal chybu, nepřizná to. Přeju ti hodně štěstí.“

„Děkuju, cením si toho.“ Usmála jsem se na madame Rousselovou, která se na mě chvíli zamyšleně dívala.

„Když budeš potřebovat kuchyni, dej vědět,“ řekla a poté se obrátila k odchodu.

„Samozřejmě, madame Rousselová,“ přikývla jsem a zavřela dveře. Trochu si odpočinu a půjdu navštívit Henny.

3. kapitola

Asi za hodinu jsem stála na místě, které Henny uváděla na dopisech jako adresu odesílatele. Elegantní činžák s půvabnými malými balkony, které zdobily v létě květinové truhlíky, byl postavený v secesním stylu. Na jednom z nich byly připevněné četné jedlové větve, pravděpodobně pozůstatky vánoční dekorace, i když už bylo víc než měsíc po Vánocích.

Nejen na domě bylo vidět, že tu bydlí zámožní Pařížané. Okolí vypadalo udržovaně, a přestože vládla zima, byly předzahrádky vzorně uklizené. Záplava květin na jaře musí být úchvatná.

Zdálo se, že to Henny opravdu dokázala. Není už bezvýznamná tanečnice, která musí žít v ubohých hotelech nebo pokojích s výhledem do zadního dvora. Je úspěšná žena, aspoň dokud je do ní zblázněný monsieur Jouelle.

Já neměla asistenta obchodního ředitele Folies Bergère ráda. Zacházel se mnou od samého začátku jako se špínou a hučel do Henny, že ji jen využívám. Nazval mě příživnicí a snažil se ode mě přítelkyni odehnat, Henny to ale nepřipustila. Moc ráda bych viděla jeho výraz v obličeji, když mu řekla, že jsem začala v Americe nový, úspěšný život.

Z vyhlídky, že ho potkám, jsem ale byla nervózní.

V tuto hodinu se Hennyin snoubenec obvykle zdržoval v divadle, přesto jsem se bála zazvonit.

Nakonec jsem přece jen vystoupala po schodech ke vchodovým dveřím a začala procházet tabulku se jmény. Jouella jsem našla uprostřed. Zhluboka jsem se nadechla a stiskla tlačítko zvonku.

S bušícím srdcem jsem čekala na odpověď. Podívala jsem se nahoru, nevěděla jsem však, za kterým oknem Henny bydlí.

Ozvalo se zapraskání. „Haló, kdo je tam?“ zeptal se hlas francouzsky. Henny se v uplynulých dvou letech hodně naučila, cizí přízvuk byl ale pořád ještě patrný.

„Henny?“ vyhrkla jsem s úlevou.

Hlas na druhém konci zmlkl. Zmýlila jsem se?

„To jsem já, Sophia,“ pronesla jsem. „Jsem tady, v Paříži.“

Henny mlčela. Spletla jsem se? Velmi mě zmátlo, že přítelkyně nic neříká.

V následujícím okamžiku zazněl bzučák a cvakl zámek.

Nejistě jsem vstoupila. Schodiště mi silně připomínalo bývalý domov, bylo ale o něco užší.

Lýkové rohože na schodech tlumily kroky. Tlukot mého srdce byl skoro jediný zvuk, který jsem slyšela.

Henny na mě čekala u dveří apartmánu ve druhém poschodí. Byla oblečená v černém županu s vetkanými rudými růžemi. Vlasy měla rozcuchané a její obličej vypadal rozespale.

„Sophie, proboha, co tady děláš?“ zeptala se. Opravdu se zdálo, že se právě probudila, protože mluvila zpomaleně.

„Já… já ti psala. Dopis nedorazil?“

Připadalo mi, že mám náruč podivně prázdnou. Stála přede mnou moje přítelkyně. Měla jsem všechny důvody ji obejmout. Henny se ale změnila. Dřív nevypadala tak nepřítomně. Ani když jsem ji opravdu vytrhla ze spánku.

„Ano… ano, samozřejmě,“ odpověděla Henny. Najednou sebou trhla a na obličeji jí vzplál důvěrně známý úsměv. Přiskočila ke mně a pevně mě objala.

Oddechla jsem si. Napětí ze mě okamžitě spadlo. Možná se mnou opravdu nepočítala. Třeba si myslela, že přijdu na návštěvu později.

Přesto jsem se nemohla zbavit podezření, že na to, jestli si poštu přečte, má vliv monsieur Jouelle.

„Jak se ti daří?“ zeptala se Henny, zatímco mě hladila po tvářích. Znovu jsem ji k sobě přitiskla. Byl to skvělý pocit ji zase vidět!

„Pojď dál!“ Popadla mě za ruku a vtáhla do předsíně bytu. Ve vzduchu se vznášela nasládlá vůně. „To jsou vonné tyčinky, poslední výkřik tady v Paříži,“ vysvětlila. „Ženám není nic dost exotické. Ty jsou u vás ale určitě taky, nemám pravdu?“

„Ne, zatím ne,“ přiznala jsem. „Móda přichází přes oceán velice pomalu. Mnoho žen nosí ještě staré účesy. Včetně mě.“ Přejela jsem rukou po uzlu na šíji. Nechat se ostříhat na módní bubikopf jsem se dosud neodhodlala.

„Lpíš na svých vlasech tolik, že mě to nepřekvapuje,“ prohlásila Henny. Čím déle jsem se na ni dívala, tím víc mi bylo jasné, že se nezměnila ‒ alespoň ne ke mně.

„Kde je tvůj snoubenec?“ zeptala jsem se.

Henny pokrčila rameny. „V divadle. Dopoledne bývám většinou sama. Jdi ale dovnitř,“ dodala. „Můžu ti nabídnout kávu? Nebo čaj? Maurice miluje čaj.“

„To, co je pro tebe snazší.“

„Pak tedy kávu,“ řekla. „Posaď se v obývacím pokoji. Jen si rychle něco natáhnu a půjdu do kuchyně.“

Uposlechla jsem vyzvání a Henny zmizela za jedněmi z několika dveří. Obývací pokoj vypadal jako exotický salon. Stály tam kožená sedací souprava a květináče s velkými pokojovými rostlinami. Tmavě červené tapety byly pokryté růžovými růžemi a tenkými listnatými úponky. Ve vzduchu visel slabý pach cigaretového kouře. Pravděpodobně se držel i v těžkých sametových závěsech.

Ve vysokých knižních regálech byly seřazené v kůži vázané a zlatem zdobené svazky. Globus vedle jednoho z oken obsahoval patrně bar. Když jsem byla s rodiči na návštěvě u otcova obchodního přítele, viděla jsem tam něco podobného. Horní část globu se odklopila a objevily se různé láhve.

Přistoupila jsem k oknu, které nabízelo nádherný výhled na město a Jardin du Luxembourg.

Celá místnost dýchala duchem monsieura Jouella. Jen Henny nebylo cítit nikde.

Kdybych byla v bytě, který by patřil jen jí, prošla bych ho a trochu se v něm porozhlédla. Pomyšlení, že by se vrátil Jouelle a viděl mě tu, ve mně ale vzbuzovalo tíseň. Henny mu pochopitelně řekla, že pracuju v Americe. Já ale měla pořád ještě před sebou jeho zlostí rozpálený obličej, když na mě naléhal, abych zmizela z jejího života.

Z úvah mě vytrhlo řinčení. Šla jsem za zvukem, až jsem stála v prostorné kuchyni. Monsieur Jouelle očividně pronajal celé poschodí.

Místnost byla zalitá světlem a nádherně zařízená. Nábytek byl světlý, stěny zdobily delftské obkládačky, které s ním dokonale ladily. Dočista vydrhnutý stůl byl na takový byt příliš velký.

„Hospodyně přijde až kvečeru,“ poznamenala Henny, zatímco sypala mletou kávu do konvice. „V Berlíně jsme ale taky neměly služku, viď?“

„Máš pravdu,“ přitakala jsem.

Poznala jsem, že se Henny necítí dobře. Je možné, že není v tomhle bytě šťastná? Všechna léta od chvíle, kdy opustila byt rodičů, žila osaměle v těsných pokojích. S Jouellem je už dost dlouho, zdá se však, že si ještě nezvykla, že se nemusí starat o domácnost výlučně sama.

„Posaď se, káva bude hned hotová,“ vybídla mě a postavila konvici na sporák, který vydával příjemné teplo.

„Jak se máš?“ zeptala jsem se a usedla na dlouhou lavici u stolu.

„Dobře,“ odpověděla. „A co ty? Napsala jsi v telegramu jen, že přijedeš do Paříže. Existuje nějaký určitý důvod? Povedeš tu salon? Děvčata v divadle neustále mluví o tom, že se otevírají nové salony krásy.“

„Ne, neotevřu salon,“ řekla jsem. „A nepracuju už pro madame Rubinsteinovou. Jsem tady, abych hledala svého syna.“ Vyprávěla jsem jí o dopisu. Henny se na mě vyděšeně dívala.

Copak nedostala moje psaní? Zadržel jí ho Jouelle?

Nejraději bych se jí přímo zeptala, věděla jsem však, že by to téma mohlo vést rychle k hádce. Navíc se zdálo, že s ní Jouelle zachází velice dobře. To, že mě nemá rád, je jen mezi námi dvěma.

Místností se rozeznělo pískání konvice. Henny vstala a zalila kávu. Pak přinesla konvičku ke stolu a nalila nám.

„Je hezké mluvit zase německy,“ řekla najednou. „V uplynulých letech mi to moc chybělo. Někdy jsem si už povídala sama se sebou, abych slyšela rodný jazyk. Tu a tam mě přepadne strach, že ho zapomenu.“

Sáhla jsem po její ruce a ucítila, že má ledovou pokožku. Prsty se jí trochu třásly.

„Co je ti?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ odpověděla. „Jsem občas trochu nervózní. Lékař se domnívá, že za to může konkurence mezi tanečnicemi v divadle. Drásá mi to nervy.“

„Pořád ještě si na tebe nezvykly?“ Pocítila jsem starost.

„Ale ano, zvykly,“ prohlásila Henny. „Je ale rozdíl být nováček a Mauricova snoubenka.“ Na okamžik se odmlčela, pak se na mě zářivě usmála. „Neměly bychom si tím ale nechat zkazit náladu. Přijdeš přece na naši svatbu, že?“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem, v krku se mi ale vytvořil knedlík. Bude se Jouellovi líbit, když půjdu za družičku? Když se tam vůbec objevím?

„To je krásné!“ zvolala vesele, ale tak strojeně, že se to k ní nehodilo.

„Bude s tím srozuměný i tvůj snoubenec?“ nadhodila jsem skepticky.

„Proč by nebyl? Hodně jsem mu o tobě vyprávěla. Má radost, že se ti v Americe daří.“

„Stanovili jste už termín?“ otázala jsem se, protože když šlo o Jouella, měla jsem pocit, že se pohybuji na tenkém ledě.

„Zatím ne, ale uděláme to.“ Přikývla, jako by musela samu sebe ujistit, že se to stane. „Uděláme. Budeš první, kdo se ho dozví.“

„Je ti jasné, že trvá dlouho, než ke mně dopis dorazí?“

Usmála se a řekla: „Nepovím o tom nikomu, dokud nebude u tebe.“

Věděla jsem, že ten slib nemůže dodržet. Dívky na to přijdou, možná Jouellovou zásluhou. To je ale v pořádku. Henny má nový život a já taky, ať vypadá budoucnost jakkoli.

Zase jsme chvíli mlčely. Přímo jsem viděla, jak jí víří myšlenky v hlavě. Všimla jsem si, že stiskla rty, aby jí žádná nemohla uniknout.

„Kde se chceš pustit do hledání?“ zeptala se příliš hlasitě a nepřirozeně. Budilo to dojem, že chce být zdvořilá. Zase něco, co jsem u ní neznala.

„V nemocnici. Pokusím se promluvit se sestrami, možná i s lékařem.“

„Jestli za tím vězí někdo z nich, těžko ti poví pravdu.“

„Někde ale začít musím!“

Henny přikývla, nijak to ale nekomentovala. Proč je celá ta situace tak divná? Dřív jsme mohly mluvit o všem, teď jsem si připadala jako rušivý element.

Henny najednou vrhla pohled na hodiny. „Och, jak ten čas letí!“ zvolala. „Nechci být nezdvořilá, obávám se však, že budeš muset jít. Maurice se za chvíli vrátí.“

Zavrtěla jsem zmateně hlavou. Seděly jsme spolu jen několik minut. Káva v mém šálku ještě nevychladla. „Copak on není v divadle až do večera?“

„Přichází se mezitím na mě podívat.“

Pochopila jsem. Ani po dvou letech by mě tu nestrpěl. Ani jako úspěšnou ženu.

Přikývla jsem a sklonila hlavu. „V pořádku.“ Snažila jsem se nedat na sobě znát zklamání.

Stará Henny by mě vzala za ruku a šly bychom se projít do parku. Jako tehdy v Berlíně.

Vstala jsem. „Děkuju za kávu.“

Uchopila mě za ruku. „Doufám, že najdeš, co hledáš.“

„Díky.“ Chvíli jsme se na sebe dívaly, pak jsem ji objala. Doutnala ve mně starost. Je tak divná proto, že je jí moje návštěva nepříjemná, nebo přede mnou něco skrývá? „Jakmile se něco dozvím, ozvu se ti.“

„Dobře.“ Usmála se a podívala se mi přes rameno, jako by se bála, že se za mnou každým okamžikem objeví Jouelle.

Doprovodila mě ke dveřím. „Buď na sebe opatrná,“ řekla jsem a odhrnula jí prameny vlasů z obličeje. „Když budeš mít něco na srdci, dej mi vědět. Bydlím u madame Rousselové.“

„Taky se měj dobře,“ opáčila. „Brzy na shledanou.“

S těmito slovy se ode mě odtrhla a zavřela dveře.

Její chování mě zmátlo natolik, že jsem se nedokázala hnout z místa. Co to bylo? Proč tak spěchala se mě zbavit a proč nebylo rozloučení srdečnější? Pomyslela jsem na dřívějšek. I když jsme se pohádaly, nebyla nikdy takhle chladná.

Dole se otevřely vchodové dveře. Trhla jsem sebou. Je to opravdu Jouelle? Na okamžik jsem si pohrávala s myšlenkou, že vystoupím do vyššího patra a schovám se tam, pak jsem si to ale rozmyslela. Jestli přichází Jouelle, ať ví, že jsem Henny navštívila.

Pomalu jsem scházela po schodech. Přede mnou se skutečně objevil muž, nebyl to ale Jouelle. Starší pán s šedivým knírem zdvořile pozdravil a prošel kolem mě.

S úlevou jsem nechala za sebou poslední schody. Na ulici jsem si zhluboka oddechla. Cítila jsem napětí a strach. Co když se Henny nevede dobře? Je opravdu příčinou dálka a čas, že jsme se tak odcizily?

V hlavě se mi honily myšlenky. Henny by mi přece řekla, kdyby potřebovala pomoc, nebo ne? Změnil ji Jouelle opravdu v jiného člověka?

* * *

V noci jsem ležela beze spánku a upírala pohled na strop. Čekala jsem, že uslyším fekální vůz, věděla jsem ale, že je ještě brzo.

Nohy mě bolely, hlava ale nepřestávala pracovat. Ukazovala mi obrazy z minulosti. Henny, jaká byla dřív, a před několika hodinami. Cítila jsem, jak na mě těžce doléhá starost. Moje dítě může být někde tam venku. Henny se změnila. Nevěděla jsem, co budu dělat, až se vrátím do Ameriky.

Řekla jsem si však, že jakmile objasním osud svého dítěte, budu znát cestu. Hořela ve mně stejná touha to zvládnout, jako když jsem stála před výlohou s dětským oblečením. A já to zvládnu, až budu moct syna sevřít v náruči nebo vědět, že je jeho duše v nebi.

4. kapitola

Druhý den ráno jsem se nechala odvézt taxíkem k HÔpital Lariboisière. V kabelce jsem měla uložený dopis. To, co v něm stálo, bylo vážné. Pokud můj syn žije, může to znamenat jen to, že ho někdo vědomě nebo nevědomky vyměnil. Byl by to hrozný skandál.

Je to tvrzení ale pravdivé? Hrozně jsem si přála, aby měl autor odvahu uvést jméno nebo aspoň informaci o místě svého pobytu.

V úzké ulici před bránou nemocnice řidič zastavil. Zaplatila jsem mu a vystoupila. Zatímco se vůz otáčel a odjížděl, pozorovala jsem okolí a zkoumala své pocity.

Ve snech jsem tohle místo navštěvovala často, vždy při hledání syna. Vzpomínka na to, co se stalo, na sebe nenechala dlouho čekat. V mé hrudi se probudila stará bolest. Ztrátu dítěte patrně nikdy nepřekonám, našla jsem ale v srdci i naději. Ať se stalo cokoli, pokud je Louis naživu, existuje možná způsob jak ho najít.

Prošla jsem kamennou bránou a vstoupila na nádvoří kliniky. Bylo plné procházejících se lidí v teplých kabátech. Některé provázely zdravotní sestry, které se chránily před chladem dlouhými tmavými pelerínami. Nádhera léta z doby mého pobytu zmizela.

Vešla jsem do budovy, v níž bylo porodnické oddělení. Cestu jsem našla hned, zařízení mi ale připadalo cizí. Když jsem tehdy přijela, nevšímala jsem si detailů, a v okamžiku, kdy jsem kliniku opouštěla, mě zaměstnávala snaha zvládnout bolest prsou.

Zamířila jsem k přijímacímu okénku, za nímž seděla zahalená sestra. Byla už poněkud starší. Zpod závoje jí vyklouzlo několik šedivých pramenů.

„Mohu pro vás něco udělat, madame?“ zeptala se přívětivě.

„Já… chtěla bych na oddělení šestinedělek.“

„Jdete někoho navštívit?“ otázala se.

„Ráda bych mluvila s jednou ze sester. Sybilla se jmenovala, jestli si dobře vzpomínám. A možná i s doktorem Maraisem a porodní asistentkou Alinou DuBoisovou. Pečovali o mě, když jsem zde přivedla na svět své dítě.“

Sestra si mě krátce prohlédla a přikývla. „Mademoiselle DuBoisová tu už nepracuje.“

Trochu mě to udivilo. Proč odešla? Došlo na klinice k něčemu? Nebo něco věděla?

„A nejsem si jistá, jestli je Sybilla právě tady, můžete to ale zkusit,“ pokračovala sestra. „Pamatujete si cestu?“

Přikývla jsem. Abych si nepamatovala!

Oddělení pro šestinedělky bylo zalité světlem. Když jsem otevřela vysoké dvoukřídlé dveře, uslyšela jsem vzdálený křik novorozenců. Srdce se mi křečovitě sevřelo. Dřív to bylo jiné, teď jsem brala ženy, které kolem mě tlačily kočárky, na vědomí už jen zběžně. A před pláčem miminek jsem úspěšně zavírala uši.

Ale tady jako by se čerstvě zhojená rána znovu otevřela. Prsa jsem měla najednou drsná a ztýraná jako tehdy, když jsem nedokázala přestat plakat.

V následujícím okamžiku jsem se ale vzchopila a spěchala chodbou. Musím konečně zjistit, co se s Louisem stalo. Některé pokoje měly otevřené dveře. Koutkem oka jsem zachytila pohled na závěsy, které oddělovaly postele. Slyšela jsem hlasy, naštěstí ale nikoho neviděla.

Došla jsem k sesterně a zaklepala na bíle natřené dveře.

O chvíli později se na vrzající podlaze ozvaly kroky. Žena, která mi otevřela, měla jako všechny zdejší sestry na hlavě bílý čepec, její obličej mi byl ale neznámý.

„Promiňte, prosím,“ omluvila jsem se. „Jmenuji se Sophia Krohnová. Je to dva a půl roku, co jsem byla pacientkou tohoto oddělení.“

Sestra zvedla obočí. „Co pro vás můžu udělat?“

„Ráda bych mluvila se sestrou Sybillou. Pečovala o mě tehdy.“

Žena na mě vrhla udivený pohled, pak ale přikývla. „Počkejte chvíli, podívám se po ní.“

Ukázala na sklápěcí židle u zdi. Usedla jsem na jednu z nich. Neklidně jsem si mnula ruce. Nevěděla jsem, jak bych měla začít. Není patrně nejlepší vyslovit hned nějaká obvinění.

Minuty ubíhaly velice pomalu. Očividně nebylo lehké sestru Sybillu sehnat nebo byla zaneprázdněná. Otočila jsem hlavu a vyhlédla z okna. Několik vran létalo v kruzích skrze holé koruny stromů. Moje myšlenky putovaly zpátky do doby těhotenství. Nebylo snadné bydlet s Henny v malém pokoji, trvale víc hladová než sytá. Většinu času jsem proseděla na úřadech, připadala si zbytečná a zapomínala díky tomu na péči o vlastní osobu.

Později jsem si často dělala výčitky, že jsem měla dávat na sebe a dítě větší pozor. Který lékař by ale pečoval o těhotnou bez prostředků? A lepší stravu jsem si z toho mála, co jsme měly, nemohla dovolit. Stačilo, že jsem měla střechu nad hlavou a nebyla odkázaná na útulek pro bezdomovce.

A pak porod… Měla jsem dosud v živé paměti, jak jsem se zhroutila v národní knihovně, a našla pomocnici v cizí ženě.

„Madame?“ ozval se ženský hlas.

Otočila jsem se. Všechny myšlenky okamžitě zmizely.

Sestra Sybilla se na mě tázavě dívala. Očividně si mě nepamatovala. Nebylo to nic divného, ošetřovala v uplynulých letech určitě stovky dalších žen.

„Jsem Sophia Krohnová,“ představila jsem se. „Je to dva a půl roku, co jsem tady ležela. 2. srpna jsem porodila. Byla… byla jste na mě moc milá.“

Ani moje jméno jí zjevně nic neříkalo.

„Můj syn… zemřel.“

„Och!“ vydechla. „To mě mrzí. Ale… já si na vás nevzpomínám.“

„To nevadí,“ řekla jsem a skryla své zklamání. „Mám jen jednu otázku.“ Podívala jsem se stranou. Sestra, která Sybillu přivedla, stála pořád ještě u dveří. Zdálo se, že ji velice zajímá, o čem spolu mluvíme.

„Nemůžeme jít někam, kde si budeme moct promluvit o samotě?“ zeptala jsem se. „Nepotrvá to déle než pár minut. Chci vám něco povědět. Velmi krátce.“

Sybilla se na mě podívala, jako bych přišla o rozum. Nakonec ale přikývla. „Dobře.“

Následovala jsem ji do tiché chodby. I tady byly dveře, za nimiž mohl někdo poslouchat, ztlumila jsem proto hlas, když jsem vytahovala z tašky dopis.

„Chápu, že si mě nepamatujete,“ prohlásila jsem. „Máte tu tolik pacientek a denně nějaké přicházejí a odcházejí…“

„Co chcete?“ zeptala se Sybilla netrpělivě.

„Slyšela jsem, že tu prý porodní asistentka Alina DuBoisová už nepracuje.“

„Odešla odsud loni, protože se vdala. Proč jste s ní chtěla mluvit? A se mnou?“

A bylo to tady. „Tohle psaní jsem nedávno dostala,“ řekla jsem. „Podívejte se.“

Vyndala jsem dopis z obálky a podala jí ho. Prsty se mi třásly.

„Kladu si otázku, kdo mi to mohl poslat.“

Sybilliny oči putovaly po řádcích, znovu a znovu. Srdce mi bušilo tak prudce, že jsem byla přesvědčená, že mi vyskočí z hrudního koše.

„To je… To musí být nějaký krutý žert,“ řekla nakonec a složila list. „Pokud vám tu zemřelo dítě, je to politováníhodné, obávám se však, že na tom nemůžu nic změnit. A nedá se to zpochybnit.“

„Vy jste mého syna viděla?“ zeptala jsem se a cítila, jak mě zoufalství připravuje o dech. „Jak si můžete být jistá, že to tak je, když si nepamatujete ani mě?“

Oči se mi naplnily slzami. Obraz sestry se díky nim rozplynul.

Sybilla se na mě upřeně dívala. Vypadalo to, jako by v mém obličeji hledala vzpomínku, ale nenašla ji.

„Určitě si vedete dokumentaci o pacientkách,“ pokračovala jsem. „Snad by bylo možné… dovolit mi nahlédnout do mé karty. Abych si mohla být jistá, že je… mrtvý.“

Obličej sestry ztvrdl. Na chvíli se zamyslela a řekla: „Chápu, že cítíte bolest. Mnoha ženám se vede stejně. Nemůžu vám ale umožnit přístup k dokumentaci. Vím, že je váš syn mrtvý. Jeho hrob najdete na hřbitově na Montmartru. Pohřbívají se tam všechny děti, které dlouho nežily.“

Zírala jsem na ni. Proč je tak nepříjemná? Měla jsem ji v paměti úplně jinou. Tehdy mi připadala velice chápavá.

Odkašlala jsem si. „Popište mi, prosím, kde se nachází ten hrob.“

Sestra Sybilla uvedla číslo parcely a vysvětlila mi, jak se tam nejlépe dostanu.

„Zapomeňte na ten dopis,“ dodala. „Ať si s vámi tak hrozně zažertoval kdokoli, nesmíte na to dát. Váš syn zemřel na této klinice, jak dokazuje úmrtní list. Je mi to moc líto, nemůžu na tom ale nic změnit.“

Přikývla jsem a strčila psaní zpátky do kabelky. „Můžete mi říct, kde najdu mademoiselle DuBoisovou?“

„To nevím,“ odpověděla příkře, očividně popuzená, že nechci přestat pátrat. „Nezanechala tu žádnou adresu.“

Mrzelo mě to, protože Alina DuBoisová byla jedna z mála lidí, kteří viděli mého syna živého. Se sestrou Sybillou se ale očividně dál nedostanu.

„Děkuju za váš čas,“ pronesla jsem a rozloučila se.

Mířila jsem ke schodišti, když jsem koutkem oka zahlédla něco bílého. Jako by mi to poručil vnitřní hlas, otočila jsem hlavu a spatřila jednoho z lékařů, který spěchal po chodbě s dokumentací nějakého pacienta v podpaží.

Nebylo pochyb o tom, že je to doktor Marais, který byl u mého porodu. Poznala jsem jeho tmavé vlasy a držení těla. Moje nohy se daly do pohybu dřív, než rozum poznal šanci, která se mi naskytla.

„Doktore Maraisi!“ vykřikla jsem a zvedla ruku. „Počkejte, prosím!“

Lékař se zastavil a otočil ke mně hlavu, v jeho pohledu ale nebylo žádné poznání.

„Mohla bych si s vámi krátce promluvit? Jmenuji se Sophia Krohnová. Před dvěma roky jste přivedl na svět mého syna Louise.“

Doktor Marais vypadal, jako by se musel ponořit hodně hluboko do vzpomínek. Pak se zeptal: „Jak vám můžu být nápomocný?“

Vytáhla jsem dopis. „Před několika týdny jsem obdržela zprávu, kvůli které bych s vámi ráda mluvila.“

Lékař svraštil čelo. „V tom případě bychom měli jít do mé kanceláře. Můžete mě následovat?“

Doktor Marais mě vedl dlouhou chodbou a po schodišti nahoru.

Zaslechla jsem křik ženy a trhla sebou. Doktor Marais vysvětlil: „Jsme v blízkosti porodních sálů. Jeden z mých kolegů vede právě porod.“

V hrdle mi vyschlo. Měla jsem dosud v živé paměti dobu strávenou na porodním sále. Bolesti, tma a následná narkóza. Ten pocit byl tak intenzivní, že na mně vyrazil pot.

„Není vám dobře?“ zeptal se doktor Marais, když jsem se nehýbala z místa.

„To nic, už je to v pořádku,“ odpověděla jsem, přestože to nebyla pravda. Sebrala jsem se však a bojovala s třesem, který se chtěl zmocnit mých údů.

Když jsme za sebou nechali další chodbu, přestaly být výkřiky slyšet. Doktor Marais otevřel dveře a vybídl mě, abych vstoupila.

Místnost byla velice malá, ale zalitá světlem. V regálech podél stěn stály pečlivě seřazené pořadače. Navíc jsem tam objevila několik objemných lékařských knih.

Vedle jednoho z oken stála kostra, která se na mě z holé lebky šklebila. Odvrátila jsem pohled.

Vytrhla jsem patrně doktora Maraise z práce, protože na desce stolu ležela otevřená dokumentace pacienta. Rychle ji zavřel, když usedal k psacímu stolu.

„Posaďte se, madame,“ vybídl mě a sepjal ruce na stole. Chvíli mě pozoroval, pak se zhluboka nadechl.

„Vzpomínám si na vás,“ řekl nakonec. „Museli jsme provést císařský řez, protože vám praskl vak s plodovou vodou.“

Pocítila jsem úlevu, že si vzpomněl.

„Byl pro nás velký šok, že vaše dítě zemřelo. Když jako zázrakem přežilo porod, chovali jsme velkou naději. Někdy jsou ale boží cesty nevyzpytatelné.“

Nevěděla jsem, jak mám začít. Lékař působil tak poctivým a sympatickým dojmem! Jak mu můžu vytknout, že se na jeho oddělení stalo něco nezákonného?

Rozhodla jsem se chovat diplomaticky. „Velice si vážím toho, co jste pro mě udělal. Zachránil jste mi život.“ Vyndala jsem dopis z obálky a přisunula ho po stole k němu. „Proto se na vás obracím. Určitě chápete, že musím tu záležitost prošetřit.“

Když doktor Marais přelétal očima řádky, vyhloubila se mezi jeho obočím dříve sotva znatelná vráska. Hledala jsem v jeho obličeji známky viny, kromě mírné bledosti jsem ale nic nezpozorovala.

Nakonec se opřel a překřížil si paže.

„Nevím, co na to mám říct,“ začal a pronikavě se na mě podíval.

Cítila jsem, jak mi ztuhla záda. „To jsem taky nevěděla. Povězte mi, co si o tom mám myslet.“

„Je to žert, špatný žert, nic víc.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Kdo by se mnou takhle žertoval? A jaký by k tomu měl důvod?“ nadhodila jsem. „Když jsem přijela do Paříže, neznala jsem tu živou duši. Jediné osoby, s nimiž jsem udržovala bližší kontakt, byly moje bytná a sousedka z vedlejšího pokoje. A pochopitelně moje přítelkyně. Za všechny tři bych dala ruku do ohně. Takže, kdo by měl být původcem takového žertu?“

„Někdo, kdo chce po vás peníze?“ Doktor Marais vypadal pořád ještě klidně, jeho pohled ale potemněl. Zdálo se, že si v duchu přehrává, jak by tato zpráva mohla uškodit jeho oddělení i jemu.

„Neměla jsem v tu dobu ani frank. Účet za porod zaplatil snoubenec mé přítelkyně. Ten určitě neměl zájem, abych se sem vrátila, když se mě úspěšně zbavil.“

Marais mlčel. Provrtával mě pohledem.

Bylo pro mě těžké skrýt třes, musela jsem být ale silná. Jinou příležitost zeptat se někoho v této nemocnici nedostanu.

„Co by se mělo podle vás stát?“ pronesl doktor Marais po chvíli. „Chcete snad naznačit, že… dochází na tomto oddělení k nějakým nepravostem?“

„To netuším,“ odpověděla jsem. „Chci vás ale poprosit, abyste mi pomohl. Nevím, na koho jiného bych se mohla obrátit…“

Zdálo se, že zvažuje různé možnosti.

„Poslyšte, radím vám, abyste s tím nechodila na veřejnost,“ pronesl po chvíli překvapivě. „Taková záležitost…“

„… by vám zkazila pověst?“ skočila jsem mu do řeči. Nemohla jsem uvěřit, že má na mysli jen dobro kliniky. Co moje dítě? „Pak byste mi měl pomoct.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Z ničeho vás nepodezírám, chci mít jen jistotu. Pokud to byl žert, kdo za ním stojí? Nemyslíte, že byste to chtěl taky zjistit, kdybyste byl na mém místě?“

„Jistě, ale…“

„Nepožaduji, abyste si hrál na detektiva. Chci jen, abyste dával pozor, co se na vašem oddělení děje. Než zmizí nebo bude prohlášeno za mrtvé další dítě, přestože nezemřelo. Já budu každopádně pátrat všemi směry. Tím si můžete být jistý.“

Doktor Marais pohyboval čelistmi. Nakonec vyskočil.

„Udělejte to, když toho nemůžete nechat. Jestli se ale odvážíte uškodit pověsti kliniky, aniž byste měla důkaz, ponesete následky. Vedení se s vámi bude soudit pro pomluvu. Přeji vám hezký den, madame.“

Několik minut jsme si hleděli do očí. V žaludku mě bodal hněv a slova se mi vzpříčila v krku. Nejraději bych je na něho všechna vychrlila, bylo mi ale jasné, že by to k ničemu nebylo.

„Takže mi nepomůžete?“ zeptala jsem se klidně.

Doktor Marais těžce dýchal. Teď to byl očividně on, kdo se jen s námahou ovládal.

„Nevím, jak bych mohl. Ten dopis je výmysl. A teď jděte, mám práci!“

Ta slova mě zasáhla jako políčky. Nebyla jsem na okamžik schopná se pohnout. Když jsem konečně opustila kancelář lékaře, všechno kolem jsem viděla rozmazaně. Nedokázala jsem ani říct, kdy a kam doktor Marais zmizel.

5. kapitola

Zdálo se, že mraky nad Cimetière de Monmartre visí níž než jinde v Paříži, ukazovala se ale mezi nimi chladná modř. Mezi stromy a hrobkami ševelil vítr, jinak tu bylo ticho. Vstoupila jsem vysokou kamennou bránou a rozhlédla se.

Nebyla jsem už dlouho na hřbitově. V Německu jsem v nejlepším případě navštívila o svátku zesnulých hrob neznámých prarodičů. Dokud nezemřel můj syn, nebyla jsem nikdy přímo konfrontována se smrtí.

Po porodu jsem nedokázala na tohle místo přijít. Bolest byla příliš velká. A připadalo mi to nesmyslné, protože můj synek neměl vlastní hrob. Byl pochován s mnoha dětmi, jimž nebylo dopřáno žít.

Teď jsem ale chtěla vidět, kde leží, pokud je vůbec tady.

Pod mými kotníčkovými botami skřípal písek. Sestra Sibylla mi popsala cestu. Musela jsem si pospíšit. V tuto roční dobu se stmívalo brzy a já nechtěla potmě na hřbitově zabloudit. Hrobky zhotovené z šedého a béžového pískovce se smutnými anděly nepůsobily příjemným dojmem.

Jak může vypadat náhrobek pro děti?

Přejížděla jsem při chůzi pohledem po malých pomníčcích. Většinou to byli obyčejní lidé, kteří našli místo posledního odpočinku pod křížem nebo kamennou deskou. U některých byla do kamene zasazená fotografie. U jednoho jsem se zastavila.

Hrob patřil mladé ženě jménem Nicole Blanchardová. Byla mrtvá už osm let, obrázek nad jejím jménem ale vypadal, jako by byl zhotoven teprve nedávno. Nebylo jí ani dvacet, měla černé vlasy a na nose brýle. Možná jsem si to namlouvala, podoba se mnou byla ale překvapivá. Na co mohla v tak mladém věku zemřít?

Pak jsem objevila pod jejím jménem jméno další. Marie. Stál tam jen letopočet, byl ale stejný jako u Nicole.

Zemřela při porodu? Nebo v šestinedělí? Neproběhla operace císařským řezem tak, jak si lékaři přáli?

Na mou hruď těžce dolehl smutek. Ta žena byla přibližně stejně stará jako já, když zemřela. Dítě také nepřežilo.

Mohla jsem na tom být stejně. Mohla jsem umřít. Byla bych pohřbena se svým synem? A kdyby přežil, co by se s ním stalo?

Setřásla jsem ty myšlenky. Zpočátku jsem si přála, abych byla na jeho místě. Aby mohl žít. Dopadlo to ale jinak. Stála jsem u hrobu té cizí ženy. A na mě čekal hrob mého dítěte.

Mlčky jsem se rozloučila s neznámou a pokračovala v cestě kolem soch a hrobek. Jména vytesaná do podstavců nebo nad dveřmi mi nic neříkala.

Čím dál jsem šla, tím větší byla moje sklíčenost. Otočit se a jít zpátky ale nepřipadalo v úvahu.

Po chvíli jsem dorazila k jemně cizelovanému železnému kříži. Stál uprostřed malé, bílým pískem vysypané plochy, na které se tu a tam rozpadaly kytice. Jména se nedala najít, jen odkaz na nemocnici, ve které přišly na svět všechny děti, které odpočívaly pod bílými kameny.

Srdce mi bušilo v hrudi. Měla jsem pocit, jako by někdo přejížděl po mé pokožce ostřím nože.

Pokud je Louis opravdu tady, jsem mu blízko jako ještě nikdy. Kde ho mohli pochovat? Přesné místo se nedalo rozeznat.

Přitiskla jsem si ruku na ústa. Slzy se mi koulely po tvářích a dopadaly na kameny. Domnívala jsem se, že bolest přešla, teď se ale znovu přihlásila jako šelma, které se podařilo vylomit zámek ve dveřích žaláře, do něhož ji zavřeli.

Se zoufalým zaúpěním jsem klesla na kolena. Kameny byly studené a mými zády zacloumal poryv větru. Měla jsem pocit, že padám, ale neupadla jsem. Srdceryvně jsem plakala a skrápěla půdu slzami.

Když jsem se trochu uklidnila, vstala jsem a energicky si otřela rukou obličej. Pokožka mě pálila a ve spáncích mi bušilo. V mém břiše divoce tepala bolest. Bylo to, jako by se jizva, kterou jsem tam měla, roztrhla.

Cítila jsem ale nejen smutek. Stoupal ve mně i vztek. Je Louis vůbec tady? Co když ne? Co když mě opravdu podvedli?

Byla jsem doktoru Maraisovi nekonečně vděčná za svůj život, rozhovor s ním mě ale rozhněval. To, že má slova takhle odbyl… Copak je tak nepravděpodobné, že někdo dítě vyměnil nebo z oddělení unesl?

Žádný lékař nemá přehled o celém oddělení. Ani sestra. Určitě jsou okamžiky, kdy jsou děti samy a cizí osoba by je mohla vyndat z postýlek.

Nechtělo se mi prostě uvěřit, že si někdo tady dovolil se mnou žertovat, i když mi domnělá pravda rvala srdce.

Půjdu na policii. Najdu jinou pomoc. Pokud doktor Marais opravdu nic neví, nemá se čeho obávat. Moje starost nepatří koneckonců jemu, ale mému dítěti. Ten, kdo se provinil, musí nést následky. Já chci jen vidět svého syna. Chci vědět, že se mu vede dobře.

Znovu jsem se podívala na pomník a snažila se cítit Louise, necítila jsem však nic.

„Já tě najdu,“ pronesla jsem potichu a sevřela ruce v pěst. Potom jsem se otočila a odhodlaně zamířila k bráně. Existovala nepatrná naděje, že tady není můj syn pohřbený. Chtěla jsem se jí držet.

Když jsem dorazila k penzionu, připadala jsem si vyčerpaná, jako bych měla za sebou namáhavý pracovní den. Ochladilo se a tma mé myšlenky nijak nerozjasnila. Prošla jsem klenutou bránou a začala hledat v tašce klíč.

„Koukejme, kdo zabloudil do téhle díry!“

Přede mnou stála moje bývalá sousedka Genevieve. Měla na sobě švestkově modrý kabát, na hlavě růžový klobouk. Vytáhla z kabelky svazek klíčů a zeširoka se na mě usmála.

„Genevieve!“ Přistoupila jsem k ní a objala ji. „Je krásné tě zase vidět!“

„Potěšení je na mé straně. Co tě přivádí do Paříže, drahoušku? Očividně mi zapomněli říct, že přijedeš.“

„Je to osobní záležitost,“ odpověděla jsem. „Měly bychom si promluvit nahoře. Jestli máš chvíli čas.“

Genevieve zvedla obočí. „Něco vážného?“

„Je to… každopádně to nejde snadno vysvětlit.“ Zvedla jsem zrak k osvětleným oknům. „Nerada bych, aby to někdo slyšel.“

„Dobře,“ přikývla Genevieve po krátkém přemýšlení. „Pojď se mnou.“

Následovala jsem ji nahoru. Pokoj byl stejný jako tehdy. Vrhla jsem krátký pohled na protější dveře, kde jsem bydlela s Henny, pak mě Genevieve vtáhla dovnitř a zavedla rovnou k posteli.

„Klidně se můžeš posadit,“ řekla, a jako by dokázala číst mé myšlenky, dodala: „Skoncovala jsem s tím řemeslem. Už dávno. Nemusíš se tedy bát, v téhle posteli ležím jenom já. Když se mi zachce muže, jdu za svým milencem.“

Usedla jsem na pérovanou matraci a rozhlédla se. Na pokoji samotném se skoro nic nezměnilo. Záclony byly čisté a pořád tytéž. I toaletní stolek stál na stejném místě. Na jedné ze stěn visel ale nový obraz. Byl to akvarel krajiny.

„Jacques ho namaloval pro mě,“ vysvětlila Genevieve, když si všimla mého pohledu. „Řekl, že ho tu mám pověsit, abych na něho pořád myslela.“

„To je tak romantické!“ poznamenala jsem.

„Ty sis ale nepřijela do Paříže povídat o romantice, viď?“

„Ne, ne…“ Složila jsem ruce v klíně. „Jsem tu kvůli svému dítěti.“

Chvíli to vypadalo, že chce Genevieve něco říct, pak ale klesla na židli vedle komody.

„Dostala jsem dopis,“ začala jsem a vyprávěla jí, co se přihodilo. „Když návštěva v nemocnici nic nepřinesla, obrátím se zítra na policii.“

Genevieve si povzdechla. „Chudinko… Máš ale pravdu, udělej to. Možná narazíš na slušného komisaře, který se tě zastane. A jestli je to žert…“ Soucitně se na mě podívala. „Dovedu si představit, jak moc doufáš. A přeju ti, aby se ti tvé přání splnilo.“

Předklonila se a položila svou ruku na moji. Cítila jsem její teplo. Jak ráda bych ho stejnou měrou dostala i od Henny! Henny, která v očekávání Jouella zírala v panické hrůze na hodiny.

Jako by mi četla myšlenky, zeptala se Genevieve: „Viděla jsi už svou přítelkyni?“

„Ano, včera,“ přikývla jsem. „Byla jsem u ní. Žije v překrásném bytě. A vypadá to, že s ní monsieur Jouelle zachází moc dobře.“

Genevieve se na mě pochybovačně podívala. „Takže sis toho nevšimla?“

„Čeho?“ zeptala jsem se.

„Vypadá nějak jinak. Kdybych to neznala, myslela bych, že je snad nemocná.“

„Nemocná?“ zavrtěla jsem hlavou. „O tom by mi určitě řekla. Navíc, kdys ji naposledy viděla?“

„Nějakou dobu to už je,“ přiznala Genevieve. „Chodím občas do divadla. Něco je na ní jiné. Vypadá… nepřítomně. Obličej má jako vytesaný z mramoru. Monsieuru Jouellovi se to možná líbí, já už ale viděla tváře mnoha žen, s nimiž jejich partneři zacházeli hrubě a které neměly daleko ke zhroucení.“

„Ty myslíš, že ji Jouelle týrá?“

Genevieve stiskla rty a pokrčila rameny. „Co já vím? Nesedím v jejich bytě.“

Před mým vnitřním zrakem se objevovaly hrozné scenérie. Dělnice v továrně madame Rubinsteinové mluvily tu a tam o tom, že někteří muži manželky bijí a šíří doma děs a hrůzu.

Henny se ale o ničem nezmínila a já neměla žádné zkušenosti s ženami v takové tísni.

„Co mám dělat?“ Adresovala jsem tu otázku spíš sobě než Genevieve, ta ale odpověděla: „Obávám se, že nemůžeš udělat vůbec nic. Žije s Jouellem, je jeho snoubenka. Pokud se za něho provdá, je na něm, aby na ni dohlížel.“

„Co když na to není dost dobrý?“

„To je její věc. Jako byla tvoje, když ses rozhodla, že porodíš dítě.“ Genevieve si povzdechla. „Život není vždycky snadný. Obzvláště pro ty, kteří ho žijí. Najít správnou cestu je těžké. Někdy vidí nezasvěcený přesně, co je lepší, nemůže ale předepisovat druhému, jak má žít. Tvoje přítelkyně musí sama přijít na to, že se ten muž pro ni nehodí.“

„Co když se jí něco stane? Nikdy bych si to neodpustila…“

„Co by se jí mělo stát?“ zeptala se Genevieve. „Je s ním už víc než dva roky. Počkej. Když za tebou přijde a požádá tě o pomoc, tak jí pomůžeš. Dřív nemůžeš nic dělat.“

Bylo pro mě těžké to akceptovat, věděla jsem však, že má Genevieve pravdu.

6. kapitola

Policejní stanice mi vrátila vzpomínky na nekonečné čekání na povolení k pobytu. Chvíli jsem bezradně postávala před dveřmi a bojovala sama se sebou. Opravdu mám podat trestní oznámení? Jako záchytný bod jsem měla jen tento dopis bez podpisu a odesílatele. Jenom tvrzení a prosbu o prominutí.

Nakonec jsem sebrala odvahu, vystoupala po schodech a vešla.

Zařízení strážnice bylo vyrobené z tmavého dřeva, denní světlo filtrovaly dřevěné žaluzie. Lampu nad mou hlavou očividně dlouho nikdo nečistil, protože se ve spodní části skleněné koule nahromadily mouchy. Kachlová kamna v předsíni se snažila šířit teplo, protože se ale dveře neustále otevíraly, rychle zase uniklo.

Přistoupila jsem k pultu, za nímž ťukal dost neobratně do psacího stroje muž středního věku.

„Bonjour, monsieur,“ pozdravila jsem. Muž v uniformě přerušil práci a zvedl zrak.

„Bonjour, madame, jak vám můžu pomoct?“

„Chtěla bych oznámit krádež dítěte,“ pronesla jsem.

Muž zvedl huňaté obočí. „Ukradené dítě! To je vážné tvrzení. Kdo jsou postižení?“

„Já,“ řekla jsem. „Mám důvod se domnívat, že bylo moje dítě po porodu vyměněno. Jestli úmyslně nebo neúmyslně nevím, obdržela jsem ale anonymní dopis, který to naznačuje.“

Policista si mě chvíli měřil pohledem a pak se zeptal: „Vy nepocházíte z Francie, že?“

„Ne, jsem Němka. Při mém pobytu v Paříži jsem ale měla povolení k pobytu.“

Moc ráda bych věděla, co tomu muži táhne hlavou.

„Budu informovat kolegu,“ řekl nakonec a vstal. „Mohla byste se na okamžik posadit?“ Ukázal na dřevěnou lavici, na které někdo zapomněl šálu. Zůstala nedbale přehozená přes opěradlo.

Usedla jsem a provázela pohledem uniformovaného muže, který zmizel v zadní části místnosti. Doléhaly ke mně tlumené hlasy. Zdálo se, že někde někoho vyslýchají nebo mu kladou otázky.

Tahle služebna vypadala sice jinak než úřad, kde jsem čekala na povolení k pobytu, i tady se ale minuty nekonečně vlekly.

Očividně strážný hledal někoho, kdo bude ochoten si se mnou promluvit.

Konečně se vrátil. Za ním kráčel muž v hnědém obleku. Byl středního věku, jak ukazovaly vlasy, které měl na spáncích už mírně prošedivělé. Zatímco službu konající policista zaujal znovu místo u psacího stroje, neznámý ke mně přistoupil a podal mi ruku.

„Komisař Jeroult,“ představil se. „Jsem od kriminální policie.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla jsem. „Jmenuji se Sophia Krohnová.“

„Jste Němka, nemám pravdu?“ zeptal se muž s žoviálním úsměvem. „Znal jsem kdysi v Alsasku nějakého Josepha Krohna. Není to náhodou váš příbuzný?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, pocházím z Berlína.“

„Pojďte tedy se mnou a předneste mi svou žádost.“

Vstoupili jsme do malé místnosti určené patrně k výslechům. U dřevěného stolu stály dvě židle, na něm se nacházel psací stroj s několika listy papíru. Stísněně jsem se rozhlédla.

„Promiňte, že vás musím zavést sem,“ pronesl komisař omluvně, když za námi zavřel dveře. „V mé kanceláři panuje chaos. Nevěřila byste, kolik lidí napadnou v tuto roční dobu hloupé myšlenky. Včera vylovili ze Seiny ženu. Pravděpodobně se utopila kvůli nevydařenému vztahu.“

Energicky se posadil k psacímu stroji a vložil do něj arch papíru.

„Prosím,“ řekl, ukázal na protější volnou židli a naťukal řádek.

Usedla jsem. Položila jsem si otázku, kolik svědků tu už asi sedělo. Kolik zločinců.

„Takže, jmenujete se Sophia Krohnová.“

„Ano,“ přitakala jsem.

„Datum narození?“

„5. srpen 1905.“

Napsal i tento údaj. „Kolega říkal, že chcete nahlásit krádež dítěte. Oč přesně jde?“

Třesoucíma se rukama jsem otevřela kabelku a vyndala dopis a Louisův úmrtní list, který jsem dostala.

„Před několika týdny jsem dostala dopis, podle kterého je můj syn naživu. V HÔpital Lariboisière mi řekli, že krátce po porodu zemřel, ten list ale tvrdí opak.“ Přisunula jsem papíry k němu.

Komisař se na mě nechápavě díval. „Obávám se, že budu potřebovat víc informací. Vyprávějte mi to od začátku.“

Kde mám začít? Dnem, když jsem se dověděla, že jsem těhotná s mužem, který navzdory svému slibu ani nepomyslel na to se rozvést? Nebo okamžikem, kdy jsem byla s prasklým plodovým vakem dopravena do nemocnice?

Rozhodla jsem se pro den Louisova narození a zjištění, že bude zapotřebí císařský řez. Mluvila jsem o kómatu a o tom, že mi personál, když jsem nabyla vědomí, sdělil, že můj syn po pouhých dvou dnech na tomto světě zemřel.

Ukázala jsem mu úmrtní list a líčila, jak těžké pro mě bylo vrátit se do života. Pak jsem přešla ke dnu, kdy jsem v New Yorku obdržela ten tajemný dopis.

„Netuším, kdo by ta osoba mohla být,“ pronesla jsem na závěr. „Ale tvrzení, že moje dítě žije, jsem prostě musela prověřit.“

Komisař ťukal ještě chvíli na psacím stroji, pak sundal ruce z klávesnice a sáhl po dokumentech. Krátce prostudoval úmrtní list a přečetl si dopis. Ptala jsem se v duchu, jestli policie dokáže vypátrat odesílatele. V kriminalistických příbězích, jež četla moje newyorská známá Ray Bellowsová, vystupoval vždy chytrý policista, který uměl i při nedostatku stop najít pachatele.

Komisař Jeroult nakonec dopis položil a opřel se.

„To je vše, co pro mě máte?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývla jsem udiveně. Co by ještě chtěl?

„Zdá se, že úmrtní list je v pořádku. Byl vystaven lékařem. Nevidím na něm nic neobvyklého. V Paříži se denně vystavují stovky takových listů, některé dokonce v naší přítomnosti.“

„Co ten dopis?“ nechtěla jsem to vzdát. „Tam přece jasně stojí, že moje dítě žije.“

„Vy ale nevíte, kdo vám ho poslal.“

„Pochopitelně že ne,“ odpověděla jsem. „Na dopisu není, jak vidíte, uveden žádný odesílatel.“

„Nenapadá vás, odkud mohl mít ten člověk vaši adresu?“

„Ne. Chci říct, že netuším…“

Jeroult se zhluboka nadechl. „Kdo zná vaši adresu? Říkala jste, že jste sem přišla z Německa.“

„Už před porodem. Bydlela jsem tady v penzionu.“

„A ten jste uvedla v nemocnici jako svou adresu?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Tehdy jsem ještě nevěděla, že odjedu do Ameriky.“

„Komu jste řekla novou adresu?“

„Své přítelkyni,“ odvětila jsem. „Henny Wegsteinové. Pracuje jako tanečnice ve Folies Bergère.“

„Vaše přítelkyně ví o vaší ztrátě?“

„Samozřejmě. Bydlela jsem s ní. A psala jí.“

„Nemohla dát vaši adresu někomu dalšímu?“

Pohlédla jsem na muže. Začínala jsem si připadat jako zločinec.

„Nevím. S největší pravděpodobností ne. Nikoho tu nezná, natož pak v nemocnici.“

„Vy se tedy domníváte, že odesílatelem je někdo z nemocnice?“ vyptával se Jeroult.

„Já… nevím. Je to možné. Kdo jiný by mohl vědět, že je moje dítě naživu?“

Komisař se na mě zkoumavě díval, pak se předklonil a sepjal ruce na desce stolu.

„Na to, aby bylo zahájeno vyšetřování proti nemocnici, indicie nestačí. Máte právoplatný úmrtní list a dopis, který pochází bůhví od koho. Možná od vaší přítelkyně.“

„Henny by nikdy nebyla tak krutá!“ vyhrkla jsem.

„Přátelé se někdy mění.“

Zavrtěla jsem hlavou. Najednou jsem měla pocit, že se mi nedostává vzduchu. Co když za tím opravdu vězí Henny? Co když mě tím chtěla přivolat, abych jí pomohla?

Nemyslitelné! Začala jsem zhluboka dýchat. Tyhle myšlenky si nesmíš dovolit, nabádala jsem se.

„Nemůžete pro mě tedy vůbec nic udělat?“ zeptala jsem se a cítila, jak se ve mně hromadí hněv. „A to i přesto, že tu mám dopis, který tvrdí, že došlo ke zločinu?! Co otisky prstů?“ Můj hlas nabýval na hlasitosti. Nedokázala jsem se ovládnout.

„Madame, dostala jste od lékaře úmrtní list,“ snažil se mě uklidnit komisař, moje srdce ale pumpovalo jako divoké. Ztratila jsem nad sebou kontrolu.

„Úmrtní list může být zfalšovaný, na to jste nepomyslel?“ křičela jsem. „Lékař se mohl zmýlit. Nebo…“

„Madame!“ zvolal Jeroult. „Uklidněte se! Nemůžu v tomto případě podniknout nic jiného než přijmout vaše oznámení.“

Dívala jsem se s těžkým oddechováním na muže a kladla si otázku, jak by se choval v mé situaci. Taky by zlehčoval takový dopis, kdybych byla jeho ženou?

„Nesmíte si od toho ale nic slibovat,“ pokračoval. „Ten dopis je s velkou pravděpodobností bezvýznamný, pouhý žert. Navíc neobsahuje žádné relevantní informace. Můžete nám ho tady nechat, ale…“

„To není nutné,“ pronesla jsem rychle a pokusila se soustředit. Poslední, co bych chtěla, bylo dát dopis, jedinou indicii, že je Louis možná naživu, do rukou policisty, který nemá zájem sledovat stopu. Který ho odbyl jako žert.

„Zapomeňte na to. Přeju vám hezký den.“ S těmito slovy jsem vstala a rozběhla se ke dveřím. Slyšela jsem za sebou volání komisaře, já ho ale ignorovala.

Zmatená, vzteklá a bezmocná jsem se vypotácela z místnosti a policejní stanice. Třásla jsem se po celém těle, a jak jsem byla v ráži, zapomněla jsem se rozloučit s policistou za pultem. Byla jsem tak rozechvělá, že mi dopis vyklouzl z ruky a padl do sněhu. Rychle jsem ho zvedla a uložila do kabelky.

„Mademoiselle?“ ozval se za mnou hlas. Když jsem se otočila, spatřila jsem tmavovlasého muže v hnědých kalhotách a béžovém kabátě. Kolem krku měl ovinutou šálu, kterou jsem považovala za zapomenutou. „Promiňte, že jsem vás oslovil, něco jsem ale před chvílí na okrsku zaslechl.“

Zvedla jsem obočí. Co mohl slyšet? Komisař přece za sebou zavřel dveře.

„Nevím, co máte na mysli,“ prohlásila jsem a okamžitě zaujala obranný postoj.

„Vaše dítě. Možná bych vám mohl pomoct, když policie nemůže.“

„Vy jste poslouchal za dveřmi?“ zeptala jsem se rozhořčeně.

Po obličeji neznámého přelétlo krátké pousmání. Připomnělo mi Darrenův uličnický úsměv. Myšlenky na něho jsem v tu chvíli vůbec nepotřebovala, rychle jsem je proto zahnala.

„Řekněme, že jsem to slyšel, když jsem procházel kolem. Dveře této policejní stanice nejsou příliš silné a většinu z nich nejde pořádně zavřít. Navíc se váš hlas nedal přeslechnout.“

Tváře mi začaly hořet. „Já… já nechtěla…“

„Vzhledem k vaší situaci dokážu pochopit, že jste křičela. Tihle poldové se bojí složitých úkolů. Na rozdíl od detektivů na volné noze, mezi které patřím i já.“

„Co jste pohledával na policejním okrsku?“ zeptala jsem se značně nedůvěřivě.

„Někdy tu využívají mých služeb. Není moc policistů, kteří dokážou zacházet s lumpy. Nebo hledat nezvěstné. O to přece jde. Vaše dítě se pohřešuje.“

„Můj syn je mrtvý,“ prohlásila jsem. „Alespoň podle úmrtního listu.“

„To věc komplikuje,“ pronesl neznámý a strčil si ruce do kapes kalhot. „Zdá se však, že o tom pochybujete. A na blázna nevypadáte.“

„Do toho vám nic není,“ odsekla jsem a otočila se. Řekla jsem tomu divnému chlápkovi už příliš.

„Počkejte!“ zvolal, stoupl si vedle mě a vytáhl z kapsy kus papíru. „Tady, abyste si nemyslela, že vás oslovil nějaký darebák, který chce z vaší situace vytlouct kapitál.“

Byla to vizitka, na níž stálo jméno Luc Martin. Adresu jsem neznala, v té části města jsem nikdy nebyla.

„Ozvěte se, když budete potřebovat pomoc. Říkám znovu, že vám policie nepomůže, i kdyby vypadal váš případ sebepodivněji. Já mám jiné možnosti, jak se dostat k informacím.“

Po zádech mi přeběhl mráz. Jak by ty informace vypadaly? Odkud by je dostal? Měla jsem pocit, že by to neprobíhalo legálně.

„Díky, rozmyslím si to,“ řekla jsem a chtěla se obrátit k odchodu, když dodal: „Ještě okamžik, mademoiselle.“

Ztuhla jsem.

„Který lékař provedl ohledání mrtvoly? Možná byste se měla zeptat přímo jeho.“

„Jak prosím?“

„Slyšel jsem, že byla řeč o úmrtním listu. Ten přece musel někdo vystavit.“

Slova mi zůstala vězet v krku. Proč ho to zajímá? A co ještě slyšel? Nemohl mu v tom slídění někdo zabránit?

„Úmrtní list existuje,“ potvrdila jsem. „To je důvod, proč nechce policie nic dělat. Tvrdí, že tím je to jasné.“

„Co mluví proti?“

„Tvrzení anonymního pisatele dopisu, že je dítě naživu.“