Obsah

Část první Lež

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Část druhá Zmizelá

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

Doslov autorky

Poděkování

Copyright © 2021 by Jennifer Lynn Alvarez

Jacket art copyright © 2021 by MISHKO

This edition is published by

arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague.

All rights reserved.

Translation © Pavlína Zagolová, 2022

ISBN 978-80-242-8460-6

Pro dobré lidi, kteří dělají špatné věci.

Část první

Část první Lež

1

11. srpna

Čas: 11:10

Nejsem oblečená na nalezení mrtvého těla. Mám na sobě džínové šortky a tenké bílé tílko. Komáři mě sežerou zaživa a moje nové vansky budou na odpis. Jsem oblečená na léto, a ne na pátrací akci v lese, kde mám společně s kofeinem posilněnými dobrovolníky hledat jednu z mých nejlepších kamarádek.

Doufám, že ji nenajdeme. Chci, aby byla Violet naživu. Sotva jsme dokončily střední a máme nastoupit na vysokou. Nechat se unést, zavraždit, spáchat sebevraždu, nebo co se jí to vlastně přihodilo, nebylo na pořadu dne. Měly jsme jít nakupovat povlečení a další věci na kolej.

Takže ne, nejsem oblečená ani připravená najít tělo Violet Sandovalové. Stejně myslím, že byla zavražděna, a radši bych na to nemyslela. Proč? Proč by někdo doufal, že se mrtvou holku nepodaří najít? Protože ji neměl rád? Možná, ale takhle to není. Protože chce mít šanci u jejího kluka? Možná. Nebo protože vrahovi pomáhal? To už je dobrý důvod. Sotva mě propustili z nemocnice a nevím, co se Violet stalo, a ani to vědět nechci.

Jsem si jistá jen jednou věcí. Všechno začalo plameny.

2

7. července

Čas: 12:15

O pět týdnů dříve…

Právě se soukám do svého jeepu, když vtom uslyším rychlé kroky a o kůži mi pleskne natažené ramínko od plavek. Rychle se otočím a vidím rozjařenou tvář Nathaniela Jamese Drummera, jednoho z mých čtyř nejlepších přátel. Stojí na naší příjezdové cestě a usmívá se. Pokusím se ho kopnout. „Je ti dvanáct?“

On však uskočí. Jako vždy má na sobě vyšisované džíny a upnuté tričko. Kolem nás ční k nebi šedivé jehličnaté stromy a od Sněžných hor duje horký letní vítr. „Co máš v tom batohu?“ zeptá se. „A neříkej, že domácí úkoly.“

„Je léto, blbečku.“ Popadnu svůj batoh a přehodím si ho přes rameno. Je pravda, že jsem vážila cestu do knihovny proto, abych si půjčila knihy o kriminologii a měla před spolužáky náskok – na tom není nic špatného – ale dokud nejsem na škole, tak to technicky vzato úkoly nejsou.

Drummer stočí pohled na těžký batoh a jeho úsměv povadne. „Ale no tak, Han, přece nebudeš ztrácet čas, co nám zbejvá, šprtáním?“

Zasměju se. „Přesně to je důvod, proč já jdu na vysokou a ty ne.“ Ale když se naše pohledy střetnou, sevře se mi žaludek. Drummer nemá tušení, že jsem se do něj v šesté třídě zabouchla. Bylo to rychlé, jako zahučet z útesu. V jednu chvíli to byl můj vyhublý, trochu páchnoucí nejlepší kámoš a vzápětí krásný kluk se zlatavou pletí, co je úplně mimo moji ligu. Překřížím paže, aby neviděl tu obří díru v mojí hrudi, která mi tam po něm zbyla. Protože když se zamilujete do nejlepšího přítele a on to neopětuje, jste v tom sami.

Drummer zahákne prsty za poutka mých šortek, přitáhne si mě blíž a ušní bubínky mi rozvibruje jeho hluboký hlas: „Přišel jsem pro tebe. Máme spicha u jezera, jdeme si všichni zaplavat. Chceš se přidat?“

„Všichni?“

„Jo, všechny příšery. A Mo vezme pivo.“

Naše parta – Mo (zkráceně Maureen), Luke, Violet, Drum-mer a já, Hanna – to my jsme „příšery“. Tu přezdívku jsme dostali, když nám bylo sedm.

Naši rodiče nás v komunitním centru přihlásili na letní divadelní kroužek, což byla ve skutečnosti špatně maskovaná nízkonákladová školka. Měli jsme hrát Tam kde žijí divočiny. Když se nás režisérka zeptala, kdo chce hrát divoké příšerky, ruce nás všech vystřelily nahoru. Nikdo z nás nechtěl hrát člověka. A tak nám začala říkat příšerky. A my jsme příšerami dodnes; stali se z nás nejlepší přátelé.

Vrazím do něj bokem. „Můžeme jet na koních.“

Přesuneme se se do stínu a opíráme se o můj jeep zaparkovaný na příjezdové cestě. Můj bloodhound Matilda nás sleduje z okna obýváku a špicuje své dlouhé plandavé uši.

Teploměr má dnes atakovat čtyřicítku, vítr povane od východu. Vlhkost vzduchu je jedenáct procent a stále klesá. Vím to, protože už v osm ráno mi na mobil začaly chodit výstrahy; červená vlaječka značící nejvyšší stupeň ohrožení. Kvůli suchu přišlo období požárů letos dříve než obvykle a v poledne je v plánu odstávka elektřiny. Kalifornské lesy jsou jako dříví na podpal, a když uprostřed nich žijete, naučíte se o lesních požárech více, než byste chtěli.

Drummer přimhouří oči. „Na toho hřebce, co tě kopnul, nevlezu.“

„Sunny mě nekopnul, jen na mě šlápl. Nemůže za to, že váží půl tuny.“

„O důvod víc, proč bych se od něj radši držel dál.“ Pohledem sklouzne na tílko, které mám oblečené přes plavky, a vpíjí se do mě očima. „Víš, že jsi jediná holka na světě, která mě dokáže dostat na koně?“

Můj hlas spadne o oktávu níž. „To si piš.“ Drummer flirtuje s každou, nic to neznamená, ale kdykoliv se na mě takhle podívá, moje pitomé zrádné srdce se zatetelí.

Jeho krásné modré oči se zvednou. Pohlédne mi do tváře. „Dobře, Hanno Montano, jak chceš.“

O půl hodiny později už sedíme v sedle a jsme na stezce. Drummerův kůň, můj čtrnáctiletý appaloosa jménem Pistol, sice jezdí ve westernových soutěžích, ale vyděsí ho každý stín. „On se vzpíná,“ postěžuje si Drummer.

„Ale nevzpíná. Seď a uvolni se.“ Drummer poslechne a Pistol se uklidní.

Vyjedeme z borového lesa a vynoříme se u jezera Gap, které je do hornatého terénu zasazeno jako safír do královské koruny. Hladinu jezera obklopeného zalesněnými kopci čeří poryvy větru; vlnky plynou do dáli, až hladina vypadá jako zmačkaný satén. V létě se do jezera vlévají podzemní prameny a v zimě do něj stéká tající sníh. Břeh lemují borovice a majestátní jedle jako nenastrojené vánoční stromky.

Jezero Gap je vlastně obrovská díra v zemi zaplavená sladkou vodou; břeh se strmě svažuje dolů a přechází do hlubiny. Podle vědců vzniklo posunem tektonických desek kolem roku 480 našeho letopočtu. Domorodci tvrdí, že ho vyhloubili bohové během vulkanické bitvy. Obyvatelům Gap Mountain je jedno, jak vzniklo. Pro nás je důležitý fakt, že podle nejnovějších měření jde o nejhlubší jezero v Kalifornii – hlubší než jezero Tahoe – a když se v něm utopíte, nikdy vaše tělo nenajdou.

Zahlédne nás Violet a zavolá: „Hej, tady!“ Zamává na nás.

Členové naší party leží rozvalení na kousku prašného břehu, kterému říkáme „pláž“. Je to jediné místo, odkud se dá z jezera vylézt na souš. Jsme tu sami, všichni ostatní jsou zřejmě u řeky. Mo něco hledá v termo piknikovém koši, který je, jak ji znám, určitě plný nakrájeného ovoce, sendvičů, chipsů, domácích muffinů nebo sušenek a piva, zatímco Violet si lebedí na veliké osušce a něco si brouká. Lukea nikde nevidím.

Drummer a já dojedeme na koních až na pláž a sesedneme.

„Hanno!“ Violet vyskočí, a než stihnu koně přivázat, obejme mě. V nose mě polechtá vůně drahých kosmetických přípravků a opalovacího krému, které ke mně zavanuly z jejích vlasů a dozlatova opálené kůže. Usměje se na mě, až se jí udělají ďolíčky, a granitové oči se jí rozsvítí. Violet je drobná, ale zato má křivky. Vedle ní si připadám jako žirafa. Jsem vysoká, šlachovitá a mám veliké oči a dlouhý nos. Tuctovka.

Políbí mě na obě tváře, jak se to dělá v Evropě. „Víš, kdo to zpívá?“ vybalí na mě nějakou novou písničku, co hrají v rádiu, a já se jako vždycky netrefím.

„Skoro,“ připustí velkoryse, jak to má ve zvyku.

Violet je jediná z příšer, která v Gap Mountain nežije. Každé léto přijíždí ze Santa Barbary na návštěvu za svou bohatou babičkou. Někdy s ní jezdí i starší bratr, ale ten se nedávno oženil a je s manželkou na Maledivách, a tak máme Violet pro sebe. Violet se zazubí a kývne na Drummera. „Nechápu, jak jsi ho dostala na koně.“

„Pokusil se mě shodit,“ postěžuje si Drummer.

„Kecá,“ ohradím se.

Mo si stáhne sluneční brýle na pihovatém nose o trochu níž. „Máte někdo hlad?“

„Že se vůbec ptáš.“ Drummer bez ptaní zamíří ke koši s občerstvením.

„Sundej ty boty, nebo mi ušpiníš deku.“ Mo šťouchne Drum-mera do žeber bosým chodidlem, ale on neposlouchá a pustí se do muffinu. Mo mi podá opalovací krém. „Namaž se.“

„Ne, díky, ty sračky jsou horší než slunce.“

„To je nějaká konspirační teorie, ne? No jak myslíš,“ řekne a dál do Drummera šťouchá, dokud si boty nesundá.

„Kde je Luke?“ zajímám se.

Violet kývne hlavou k lesu. „Trucuje, jako vždycky.“

Drummer si olízne ulepené prsty a popadne Violet za ruku. „Pojď do vody.“ S těmi slovy ji táhne k jezeru, zatímco ona se vymlouvá na vlasy, které si to ráno vyžehlila.

Drummerovi je to jedno. „To jsi sem ale neměla chodit, musíš se namočit,“ pokouší ji. „Budeš úplně, ale úplně mokrá.“ Zvedne ji do náruče, hodí ji do vody a skočí za ní.

Mo za nimi zavolá: „To si nechte na doma.“

„On to tak… oni spolu ne…“ začnu, ale větu nedokončím. V šesté třídě si naše parta přísahala, že příšery nerandí s příšerama. Naši dohodu jsme podepsali krví – to byl můj nápad – a zatím ji nikdo neporušil.

Sundám si tílko, vysoukám se ze šortek a odhalím tak vybledlé oranžové bikiny z Wallmartu, které jsem měla už loni. „Vezmu si muffin,“ řeknu Mo.

Mo otevře plastovou krabičku a podá mi ještě teplý borůvkový muffin. Pak vytáhne dvě lahve piva Bud Light. „Brácha nám sehnal pivo. Dáš si?“

Zavrtím hlavou. Táta je místní šerif a jeho lidi u jezera občas hlídkují. To poslední, co potřebuje, je, aby na stanici dovedli jeho nezletilou podnapilou dceru. Krom toho jsem v šesti letech přišla o mámu při autonehodě, kde hrál roli alkohol.

Když se o tom cizí lidi dozví, obyčejně se zhrozí, poplácají mě po zádech, hlasitě mě politují a nezadané ženy začnou flirtovat s tátou, ztělesněním stoického vdovce, který na dceru zůstal sám. Tyhle lítostivé reakce nám lezou krkem, ale obvykle to strpíme, protože je lepší je v tom nechat než uvést na pravou míru, totiž že tím opilcem za volantem byla moje máma.

Ona tu bouračku přežila, ale druhý řidič tolik štěstí neměl. Jo, mámu odsoudili za řízení pod vlivem alkoholu a za zabití. Táta byl tehdy zástupcem šerifa, když ji zatýkal, a řekl: Zákony platí pro všechny, broučku. Máma o dva roky později ve vězení umřela na zánětlivý karcinom prsu. Mohla bych říkat, že mi mámu vzala rakovina. Ale já vím, že jsem o ni přišla tu noc, kdy se stala ta nehoda. A částečně jsem přišla i o tátu.

Nejsem abstinent, občas se napiju, ale jen když vím, že mě nenačapou. To je zároveň důvod, proč chci pracovat u policie. Mnohem radši budu za volantem policejního vozu, než abych seděla vzadu. Tohle je zásadní rozdíl mezi mnou a mojí mámou. Možná je taky jediný, rozhodně ale nejdůležitější.

Mo vrátí druhé pivo do koše, vytáhne ledově vychlazenou limonádu a přitiskne mi ji k noze, až vyjeknu. Kývne hlavou k Sunnymu. „Stejně bys asi neměla pít, když pojedeš na koni, co?“

Se smíchem limonádu otevřu a pořádně si loknu. „Asi ne.“

Vměstnáme se vedle sebe na deku a sledujeme plavajícího Drummera s Violet. Mo udělá asi tucet fotek a videí, ale protože je tady špatný signál, zatím je nemůže nikam nasdílet.

Z lesa se konečně vynoří Luke. Rázuje jako yetti, oblečení má celé pomačkané a tvář nelibě zkroucenou. „Zasraní kreténi,“ zahučí.

„Kdo?“ zeptá se Mo.

„Všichni.“ Luke hodí do jezera žabku a málem trefí kamínkem Drummera s Violet, kteří na protest zvednou ruce do vzduchu.

„Být tebou, tak si kameny odpustím,“ zavolá Drummer a připomene tak Lukeův vandalismus z loňského jara, kdy dostal podmínku za to, že házel kameny po sousedovi, který si stěžoval, že pouští hudbu moc nahlas. Luke rozbil šest oken a způsobil škodu za dva tisíce dolarů. Po chvíli všichni vyprskneme smíchy.

„To vy jste kreténi,“ zavrčí Luke a pak si sundá tričko, shodí šortky a jen ve spodním prádle si stoupne na břeh jezera. Luke je přímo posedlý vzpíráním a tělo má samý sval. Luke býval šťastné dítě, ale to se změnilo, když byl na druhém stupni a jeho máma opustila tátu. Od té doby je Luke náladový a drží si nás, snad s výjimkou Mo, od těla.

„Bojíš se vody?“ zavolám na Lukea, který rázuje sem a tam jako pes, který se rozmýšlí, jestli skočit nebo ne.

Ukáže mi prostředníček a vzápětí skočí šipku. Jezero je studené i v létě. Když se opět vynoří, zavýskne a zatřese hlavou, až se kolem rozletí kapky vody.

Očima opět zabloudím ke Drummerovi. Při pohledu na Violet ležící na zádech ve vodě v Drummerově náručí mi žaludek udělá kotrmelec. Vypadá tak uvolněně a šťastně. Vždyť na podzim nastupuje na Stanford a nepotřebuje ani studentskou půjčku, ani stipendium – celý svět jí leží u jejích krásných nohou.

Nemá tušení, že jsem se na Stanford hlásila taky a že mě nevzali. Ani neví, jak moc doma dřu, uklízím stáje, opravuju ohrady a trénuju koně úplně sama, protože si nemůžu dovolit zaplatit výpomoc. Violetina babička za ustájení každého z jejích výstavních koní platí dvanáct set dolarů měsíčně. Byli tak drazí, že s nimi Violet nesmí jezdit na stezky, smí je brát jen na upravené povrchy, aby někde nedejbože neuklouzli nebo nezakopli.

Zamžourám na ni. Violet se prostě uměla narodit. Má všechno – je krásná, bohatá, chytrá a zřejmě po ní jede Drummer. Všichni ji máme rádi, ale Violet prostě není jako my. Je outsider. Nasadím si tmavé sluneční brýle. Koukat na Violet je jako mžourat do slunce, bolí z toho oči.

Mo si stáhne do culíku kaštanové vlasy a zvolá: „Musíme vymyslet program na zbytek léta. Nemůžeme sem chodit každý den. Udělala jsem seznam.“ Z tašky vytáhne růžový kroužkový blok a propisku. „Zatím mám tohle: plavání v Gapu, to máme, celodenní výlet k vodopádu Vernal v Yosemitech…“

„Ani náhodou,“ zakřičí Luke. „Moc turistů.“

„Nech mě domluvit,“ řekne Mo. „Filmový večer u Violet, výlet do Rena spojený s nákupem oblečení a věcí do školy, únikovka – tu vymyslím já – rodeo v srpnu, celodenní wellness – dámská jízda – a pro kluky lovecká výprava.“

„Já taky ráda lovím,“ protestuju.

„Ty chceš jít s nima lovit?“ zeptá se Mo. „Fakt?“

Jestli chci několik nocí strávit v maličké lovecké chatě s Drummerem? Bože, ano, ale nechám to být.

„Napadá něco vás?“ zeptá se Mo.

„Kempování v Údolí smrti,“ zvolá Drummer.

„Jedině když tentokrát bude řídit někdo jiný,“ prohlásí Mo. „V tátově autě je ještě pořád prach.“

„Mám nápad,“ zavrčí Luke. „Pojďme udělat něco neplánovanýho.“

Mo se na něj zamračí. „Ale… to si napsat nemůžu.“

Luke na ni šplíchne vodu z jezera a Mo přimhouří oči. „Beze mě byste všichni pomřeli nudou a hlady.“

Drummer s Violet už vylezli z vody a Drummer začne Mo lechtat. „To fakt pochybuju.“ Lechtá ji na pažích a na břiše, až jí otřásají záchvaty smíchu.

Poté se na břeh vyhoupne Luke, rozvalí se na deku a těžce při tom oddychuje, protože kouří alespoň dvě krabičky denně a sotva popadá dech. Violet a Mo se pustí do jídla, zatímco mí koně se pasou a okusují suchou vysokou trávu za námi.

Přemítám, jestli je to naše poslední společné léto. Mo odjíždí jako první, bude chodit na státní univerzitu ve Fresnu a studovat na diplomovanou sestru. Violet jde na Stanford na biochemii, já mířím do San Diega na kriminalistiku a Luke s Drummerem půjdou někam do práce.

Přemítám, jestli si já, Violet a Mo příští rok najdeme ve škole brigádu a zůstaneme přes léto pryč. Co když budeme domů jezdit jen kvůli neodbytným rodičům? Rozdělí příšery pouze vzdálenost nebo taky vzdělání? Při pomyšlení na to, že z Gap Mountain odjedu a budu mít nový život a nové přátele, se otřesu.

Náhlý poryv větru Mo odfoukne klobouk. „Dojdu pro něj,“ nabídnu se.

Drummer mžourá do sálajícího slunce a řasy mu na tvářích vykreslují špičaté stíny. „To je počasí jako na táborák.“

„To neříkej,“ napomene ho Mo, jako by těmi slovy mohl oheň přivolat.

Kromě sílícího větru je dnes krásně. Budoucnost se před námi rozprostírá jako hladina jezera Gap, stejně nádherná a nepoznaná, a já si v duchu slíbím, že si každičký okamžik tohoto léta uložím do paměti.

Vtom se Luke zvedne, vytáhne z kapsy plastový sáček s trávou a vysloví slova, která navždy změní naše životy: „Kdo si dá brko?“

3

7. července

Čas: 15:00

„To nemůžeš vapovat jako všichni normální lidi?“ zaúpí Mo. „Běž pryč. Nechci tím načichnout.“ Tváře jí v horku zrudly a má popraskané rty.

„U vody stejně moc fouká.“ Luke popadne svůj batoh a zamíří k lesu, kde pláž mizí mezi stromy. Drummer ho následuje. Violet na ně chvíli kouká, pak si natáhne kraťoučké šortky, které jí končí sotva pod vosím pasem, a obuje si vansky. „Hned jsem zpátky,“ řekne a odběhne za nimi. Kmitá při tom prsty a hlavu má nakloněnou na stranu.

Mo smotá deku a sbalí, co přinesla, zpátky do koše. „Párty asi skončila.“

„Nebo teprv začíná,“ zahučím. „Vždyť víš, že nemám ráda, když je Drummer zhulený.“

„Protože si tě nevšímá, co? Měla bys ho nechat plavat, Han, jsou i jiní kluci.“

Do tváří se mi nahrne horko. „Fakt myslíš?“

Mo se zasměje a přehodí si přes rameno tašku. Její oříškové oči zabloudí k lesu. „Sakra, měly bysme na ně dohlíd-nout.“

„Nejsou to děti.“

Pozvedne obočí.

„Fajn.“ Uložím svoji osušku do Sunnyho sedlové brašny, koně nechám přivázané a vyrazím za Mo lesní stezkou mezi borovicemi.

„Koukej, medvědí stopy,“ ukáže na zem. „Škoda že s sebou nemáš Matildu.“

„To jo.“ Můj pes už sice není nejmladší, ale štěká dost hlasitě, aby to medvědy odradilo. Dnes jsem moc nepila, motá se mi hlava. V lese není o nic menší vedro, mezi větvemi se prohání suchý vítr horký jako ďáblův dech. Letošní horké léto trhá rekordy a vysušená tráva je křehká jako troud.

Kouknu na mobil. Je 15:12. Pod nohama mi křupe jehličí a já si připomenu, že mám koukat po hadech. Opodál zaslechnu smích.

Přátele najdeme na malé mýtince. Luke s Drummerem se polohlasně baví o někom, koho nemusí, a Violet se opírá o Drummera a kouká na něj, zatímco on šlukuje z Lukeovy dýmky. Všimnu si, že ji Drummer jednou rukou ledabyle objímá kolem pasu a roztažené prsty má položené na zadní kapse jejích šortek. Srdce mi vynechá. Co to, do prdele, má být?

Mo si toho taky všimne a pohlédne na mě. „Naše dohoda,“ zašeptám a výrazně u toho artikuluju, ale ona jen pokrčí rameny, jako by chtěla říct: To jsme přece byli v šesté třídě. Copak na tom sejde?

Celá ztuhnu. Jasně že jo! Slíbili jsme si, že příšery nerandí s příšerama. Zabodnu pohled do borového jehličí. Bože, chovám se jako malá, akorát jsem povyrostla.

Drummer podá dýmku Violet, ona si ji vezme a s našpulenými rty pořádně potáhne. Fascinovaně na ni hledí pohledem, který moc dobře znám – ne snad proto, že by takhle koukal na mě, ale za ty roky jsem toho už mockrát byla svědkem u kupy jiných holek. Drummer i Violet jsou tohle léto single a jejich flirtování mi přijde nebezpečné. Jestli si s ní něco začne, nevydrží jim to. Violet by to mohlo ublížit.

Když si Drummer všimne, že je sleduju, udělá krok stranou a ruku zase stáhne. A vypadá přitom sakra provinile. Vím, že nemám právo žárlit. Drummer mi nepatří. Náš vztah je v určitém směru dost zvrácený a nezdravý, hlavně pro mě, ale občas i pro něj.

Dýmka zhasla, a tak Luke sáhne do batohu pro plechovku, ve které mívá zápalky.

Vyvalím na něj oči. „Hej, v lese nemůžeš zapalovat sirky.“

Luke se na mě podívá krví podlitýma očima s povislými víčky. „Tak sleduj.“

„Ne když platí červená výstraha.“

„Dávám bacha,“ oponuje Luke a Drummer se zahihňá.

Potřesu hlavou. „Proč nepoužíváš zapalovač? Kdo dneska ještě používá sirky?“

„Zapalovač by mu neprodali,“ rozchechtá se Drummer, protože Luke ještě není plnoletý.

Luke přikývne. „Ale můžu si koupit brokovnici.“

„No jasně!“ zvolá Drummer a oba kluci o sebe ťuknou zaťatými pěstmi.

Na mě se nikdo nedívá. Nikdo mě neposlouchá. „Dneska bys tu fakt neměl kouřit. Věř mi, táta je šerif.“

„Táta je šerif,“ pitvoří se Luke a jeho imitace je tak věrná, že se všichni rozchechtají ještě hlasitěji.

Vzedme se ve mně vlna vzteku. „Jděte všichni do prdele.“

Luke se zašklebí. „Jestli si někdo potřebuje dát práska, tak ty, Hane Solo.“ Luke škrtne sirkou, zapálí marihuanu v dýmce a dlouze si potáhne. Pak se skloní a kouř mi vyfoukne do tváře.

Vím, že to myslí jako srandu, ale můj mozek v tu chvíli úplně vypne a nebe zrudne. Popadnu Lukea za paži a zaryju mu nehty do kůže. Ale Luke je silný, má fakt páru, a tak se mi vytrhne. Zapálená dýmka a sirky mu v tu chvíli vylétnou z ruky a do suché trávy se vysypou do ruda rozžhavené uhlíky. Zvednu hlas a vyjeknu: „Řekla jsem, nech toho!“

„Bože, Hanno, uklidni se.“ Luke se otočí kolem dokola. „Nevíte někdo, kam ta dýmka spadla?“

Všeobecný smích náhle ustane. „Přesně takhle požáry začínají,“ zahuhlám.

„To kvůli tobě mi spadla,“ zavrčí Luke.

„Tys ji zapálil,“ opáčím.

Dřepneme si, začneme pročesávat dlouhou žlutou trávu a dýmku hledat. „Jestli ji nenajdeme, dlužíš mi novou,“ prohlásí Luke. „Je fungl nová.“

„Hej, lidi,“ zvolá po chvíli Violet. „Cítím kouř.“ Postavíme se a očima pročesáváme okolí. „Támhle!“ Violet ukáže na stužku bílého kouře a několik malých ohýnků, které zachvátily spadané borové jehličí a které vítr rozfoukává na západ.

Chvíli na to místo jen mlčky hledíme. Už odmalička nám vtloukali do hlavy, jak je to, co právě vidíme, nebezpečné. Lesní požár.

„Pane bože, uhaste to!“ vyjeknu.

Na nic nečekáme a bleskově ze sebe začneme strhávat trička a snažíme se jimi plameny udusit; ale jenom k nim tak přivedeme více kyslíku. Luke na oheň hází hrsti hlíny, ale oheň vždy přeskočí o kus dál. Jeden z plamenů se u kmene stromu rozdvojí a my se za oběma rameny rozběhneme. „Musíme ho předběhnout a přehradit mu cestu!“ křičí Drummer.

Vyrazíme vpřed a začneme vytrhávat plevel a podrost, než k němu oheň dorazí. „Mo, nemáš v tašce nějakou vodu?“ zeptám se.

„Jo.“ Mo strhne z ramene piknikovou tašku, vytáhne z ní láhev s vodou a její obsah vylije na plameny. Ty však při styku s mokrou trávou jen hrozivě zasyčí a přeskočí ji.

„Víc nemáš?“ zavolám.

„Mám ještě trochu piva.“ Mo na plameny vylije i pivo, ale ty se už rozhořely natolik, že to nemá žádný efekt. Zase lahve zahodí.

„Dojdu pro vodu z Gapu!“ zvolá Violet. Popadne Moin klobouk, aby měla vodu do čeho nabrat, a odběhne. Požár doputuje až k naší hrázi a s pomocí větru ji přeskočí. Žhavý popílek odnášený větrem zapaluje další ohýnky. Tančící oranžové plameny rychle putují na západ, šplhají na stromy a polykají keře. Šíří se rychleji, než jak dokážeme utíkat. Dlouhé jehlice a borové šišky pukají a létají z nich jiskry, které odnáší vítr. Tam, kde přistanou, zažehnou další nové ohýnky hladově pátrající po dalším palivu.

„Do prdele, do prdele,“ nadává Luke.

Violet se vrátí s kloboukem a při pohledu na to, jak se oheň rychle rozšířil, se rozbrečí. Voda z klobouku, kterou přinesla, čůrkem vyteče na zem.

Drummer si pročísne vlasy. Hlasitě u toho oddychuje. My ostatní taky lapáme po dechu a začínáme kašlat.

Mo vytáhne svůj inhalátor. „Sami ho neuhasíme. Musíme pro pomoc,“ zasípá.

Luke vytáhne mobil. „Sakra, nemám signál.“

My ostatní jsme na tom stejně.

Někde za mnou zaržají koně a dostanu nápad. „Drummer a já zajedeme na koních na hasičskou stanici.“

Violet zavrtí hlavou. „Ne, pojedu s tebou já. Jezdím líp, budu rychlejší.“

Má pravdu. Stejně jako já jezdí na koních celý život. Rozběhneme se ke zvířatům, ale já se na poslední chvíli zarazím a otočím se na ostatní. „Mo, posbírej ty lahváče, zbavte se všeho, co by prozradilo, že jsme tu byli.“

Ostatním chvíli trvá, než pochopí. Potom Luke přikývne. „Jo, my to nebyli.“

„Cože?“ podiví se Mo. Kaštanové vlasy se jí uvolnily z culíku a spadají jí do tváře.

„Slyšela jsi Lukea, my to neudělali. Vůbec jsme tu nebyli. S nikým nemluvte. Běžte rovnou ke mně domů. Violet a já varujeme lidi ve městě.“ Kývnu na vyděšenou Violet, která na mě dál zmateně a vyděšeně civí. Je pořád zhulená.

Rozběhneme se ke koním, ale kousek před nimi zpomalíme, abychom je nepolekaly. Sunny přešlapuje na místě a vzpíná se, zato Pistol vypadá spíš zvědavě než rozrušeně. Odvážu je, zahákneme nohy do třmenů, vyhoupneme se do sedla a popadneme otěže. „Jeď s Pistolem první,“ řeknu Violet. „Sunny nerad vede.“

Violet s Pistolem vyrazí klusem na hlavní stezku vedoucí od jezera do Gap Mountain. Na hřebeni za námi dál řádí plameny stravující podrost. Hučení nabírá na síle. Z kopce se kutálejí rozžhavené šišky, které zažehávají další plameny. Klidně bych se vsadila, že dobrovolní hasiči už hustý bílý dým museli vidět. Pobídneme koně do trysku a pádíme k městu.

Celou cestu se mi hlavou honí zákony a tresty, o kterých jsem už tolikrát slyšela od táty. Založení požáru, byť nedbalostí, je trestné. Neúmyslné žhářství je ve státě Kalifornie přestupkem. Pokud je při takovém požáru někdo zraněn, byl spáchán zločin. A pokud jsou oběti na životech, dívá se na to stát jako na vraždu. Musíme ten požár zastavit, než se někomu něco stane.

Kopnu Sunnyho do žeber. „Hyjé!“ Koně sklopí hlavy a přidají.

4

7. července

16:24

Violet a já tryskem míříme do centra Gap Mountain. Ve městě je jediná hlavní ulice jménem Pine Street, a přesně tam sídlí místní hasiči.

Navedu Sunnyho na ulici a jemu to na asfaltu podklouzne. Oba koně zařehtají, jsou z rychlé jízdy a kvůli štiplavému pachu kouře v nozdrách celí nesví. Koním ve větru, který nám duje do zad, vlají ocasy. Pistol kluše přede mnou. Violet ho jednou rukou přiměje zabočit a druhou se přidrží hrušky sedla a ohlédne se. Skelné oči má rudě orámované.

„Violet, jeď na chodník!“ zavolám na ni.

Přikývne, ale přitáhne otěže moc důrazně. Appaloosa se postaví na zadní právě ve chvíli, kdy na Pine Street zabočí auto mířící přímo k nim. Ozve se skřípění brzd a Violet se skloní k Pistolově krku, jako by měla v úmyslu auto přeskočit, když vtom se Pistol zase postaví na všechny čtyři. Kůň na šokovaného řidiče hondy zafrká.

„Violet, nejezdi na cestu!“ zakřičím na ni, ale to už Pistola vede na chodník. Honda se zase pomalu rozjede a její řidič kroutí hlavou.

Dohoním Violet. Husté vlasy se jí lepí k čelu, tvář má celou uplakanou, usoplenou a oči napuchlé. „Vypadáš hrozně, Violet, nech mluvit mě, dobře?“

„Dobře.“ Podíváme se směrem k hoře. Kouř zhnědl, valí se mezi stromy a stoupá k nebi.

Mlasknu na Sunnyho a vedu ho po chodníku směrem k hasičské stanici, byť je mi jasné, že už kouř viděli. Dvoukřídlé dveře jsou otevřené a červený hasičský vůz s blikajícími majáky vyjíždí ven. Hasiči se soukají do kombinéz. Je slyšet kolísavý zvuk zbrusu nových sirén, které hasičské vozy dostaly právě pro takové případy.

Z kavárny Wildflower Café z kadeřnictví i samoobsluhy vybíhají místní, postávají na ulici a upřeně hledí do kopců čnících nad námi.

Vtom se rozezvoní všechny mobily v Gap Mountain a přihlížející, včetně mě a Violet, pohlédnou na výstrahu ze systému Nixle hromadně rozeslanou šerifem okresu Mono:

Vyvalím oči. „Evakuaci? Jako vážně?“

„Hanno, tohle už není sranda!“ naříká Violet. Se zavřenýma očima sedí přímo uprostřed města v sedle mého grošáka a vypadá zhuleně, vyděšeně a provinile.

Musím ji odsud dostat. „Violet, podívej se na mě.“

Otevře oči. Třese se jí spodní ret. „To jsme způsobili my,“ zašeptá a pohlédne na kouř valící se z lesa.

„Pššt, tohle neříkej.“ Sunnyho rozruší hasičský vůz projíždějící kolem. „Vidíš? Už o tom ví. Jsou na cestě a hned to uhasí. Odvedeme koně domů. Nic víc už udělat nemůžeme.“

Violet přikývne a společně zamíříme na jih, na předměstí. Když vtom vedle nás prudce zastaví policejní vůz. Rozlétnou se dveře a z auta vyskočí můj táta. Sakra. Vítr odpoledne ještě nabral na síle a cuchá mu stříbrem prokvetlé blond vlasy. Bystré modré oči mu starostlivě jiskří. „Proč jedete na koních ve městě?“

V prstech žmoulám otěže, abych se na něj nemusela podívat. „Viděly jsme kouř, tak jsme to přijely ohlásit.“ Kdyby táta věděl, že jsem ten požár pomohla založit, musel by mě zatknout, stejně jako tehdy moji mámu. To mu nemůžu udělat.

Táta poplácá Sunnyho a pohlédne k planoucí hoře. „Dobře, ale teď už je to naše starost, jedou nám na pomoc kalifornští hasiči. Odveď koně domů, Hanno. Pokud nařídí evakuaci, jeď do Bishopu. Tady,“ řekne a podá mi svoji kreditku. „Zarezervuj hotel, zabal mi nějaké oblečení a vezmi máminy fotky.“

Napřímím se. „Myslíš moje fotky.“

Povzdechne si. „Ano, tvoje fotky.“

Už jsem zmínila, že když máma sedla za volant opilá, byla jsem v autě s ní? Táta říká, že byla na manželství a na děti moc mladá, ale to jsou kecy. Jí bylo sedmnáct a jemu osmnáct a mě neplánovali. Děje se to každou chvíli. Podle mě je to jednoduché; byla sobecká a vychovávat svou malou dceru jí bylo na obtíž. To proto jsou ty fotky moje a ne její. Jí už nepatří nic.

Z tátovy vysílačky se ozve hlášení. Ten hlas znám, je to důstojník Vargas: „Uzavíráme silnici vedoucí k jezeru Gap.“

„Jsem na cestě.“ Táta zamžourá na Violet, všimne si její uplakané tváře a zarudlých očí a neunikne mu ani to, že není oblečená na vyjížďku na koni. „Viděla jste některá, jak ten požár začal? Nevšimly jste si něčeho neobvyklého, třeba opuštěného ohniště nebo dětí, co si hrají s rachejtlemi?“

Otevřu pusu. Měla bych říct pravdu, ale nemůžu. Příšery na sebe nežalují, zní naše další dohoda. S přiznáním bychom museli souhlasit všichni.

Je to nakonec Violet, kdo za nás rozhodne: „Ničeho jsme si nevšimly, šerife Warnere, jen jsme viděly kouř. To proto jsme se rozjely do města.“

Žaludek se mi nepříjemně sevře, jako bych byla na horské dráze, která začíná zrychlovat, vozík sviští prudkou zatáčkou a koleje před ním se prudce svažují.

Táta se opět zahledí do plamenů řádících míle daleko v kopcích. „Devadesát procent lesních požárů mají na svědomí lidé,“ prohlásí. „Beztak za to může ta zatracená elektrárenská společnost.“ Opět se ozve jeho vysílačka. „Musím jít.“ Naskočí do auta, odpoví do vysílačky a s kvílením pneumatik odjede.

„Ach, bože,“ vydechne hlasitě Violet. „Já lhala tvýmu tátovi. Je mi špatně.“

„To nic, Violet, to je tou trávou a horkem. Dej mi otěže, odvedu tě zpátky.“

Zavrtí hlavou. „Ne, musím jet zkontrolovat babičku a pudly.“ Začne sesedat.

„Půjdu s tebou. Táta je jenom opatrný. Do Gap Mountain se oheň nedostane.“

Violet na mě pochybovačně pohlédne.

O dvacet minut později už jsme skoro u domu Violetiny babičky. Vzaly jsme to klusem vedlejšími silnicemi a po cestě jsme viděly nejednu rodinu stojící na trávníku před domem. Místní hledí k hoře, kropí střechy nebo nakládají věci do aut. V mobilu nám pípne další výstraha:

Přiměju Sunnyho, aby se otočil, a pohlédnu za nás. „Panebože,“ zašeptám.

„Co je?“ Violet se otočí a v tu ránu to vidí taky.

Lesní požár, náš lesní požár, se změnil v ohnivou zeď plápolajících oranžových plamenů. Překonal už hřeben kopce a stravuje stromy. Plazí se k městu jako nenasytný drak. K nebi stoupá nekonečná clona dýmu a k zemi se jako sníh snáší popel.

„Blíží se sem!“ naříká Violet. Pistol její náladu vycítí a přejde do klusu. Pobídnu Sunnyho, abych ji dohnala, a ženeme se k Violetině babičce.

Třípatrový viktoriánský dům Elizabeth „Lulu“ Sandovalové byl postaven po vzoru venkovských sídel v San Francisku. Když k vile obklopené lesy dorazíme, najdeme Violetinu babičku venku nakládat věci do SUV. Na nohou má okopané kovbojské boty, na sobě vybledlé tričko s růžovou duhou na hrudi a seprané džíny. Šedivé vlasy má spletené do dvou dlouhých copů. Od pohledu byste do ní neřekli, že je bohatá, celá její rodina však královsky zbohatla v dřevařském průmyslu. „Violet, Hanno,“ zvolá Lulu, když si nás všimne. „Jste v pořádku?“

Violet zřejmě po cestě přemohl pud sebezáchovy. Otře si oči a dá se dohromady. „Nic nám není, babi. Co to děláš?“

Lulu očima zaletí směrem k ohni. „Evakuuju se. Co taky jiného?“ Hustý kouř zastínil slunce a modré nebe změnilo barvu na ocelově šedou, jako by přes něj někdo přehodil deku. Oblečení mi vlaje ve větru a k zemi jako maličké komety padá žhnoucí popílek.

„Oheň se až k nám nedostane,“ dušuju se.

Violetina babička si povzdychne. „Zlatíčko, už tu dávno je.“

„Cože?“

„Tohle město nezapálí plameny, ale žhavé uhlíky.“

Pohlédnu na rudý popílek všude kolem. Lulu a její pozemek jsou v bezpečí, protože Violetina babička dbá na prevenci. Úhledně upravené zelené trávníky jsou dobře zalité, okapy kryjí ochranné mřížky a široký pás půdy mezi jejím pozemkem a lesem jej taktéž chrání před rozšířením požáru. Málokdo z místních je však tak opatrný jako ona. Okapy mnoha domů v Gap Mountain jsou stále ucpané spadaným podzimním listím, na oprýskaných verandách jsou naskládané hraničky dříví na podpal a vyprahlé trávníky pokrývá borové jehličí. Stačí jiskra a Gap Mountain vzplane.

Sesedneme z koní a začneme Lulu pomáhat nakládat její Lincoln Navigator. Bere si s sebou krabice s fotkami, léky, kufr, důležité doklady, balenou vodu, něco k snědku i své tři veliké pudly. Všichni tři elegantně vyskočí na zadní sedačku.

Pak Lulu pošle Violet nahoru sbalit si něco na sebe. Violet se vrátí se dvěma menšími kufříky, které přihodí do auta.

Lulu zamračeně pohlédne na svůj mobil. Její uličnická tvář vypadá přepadle. „Nemůžu se dovolat rodičům.“

„Babi, vždyť jsou uprostřed jižního Pacifiku,“ připomene jí Violet. Její rodiče přes léto vyrazili na plavbu na soukromé jachtě ze San Franciska do Austrálie. „Nedělej si starost, v Bishopu budeme v bezpečí,“ dodá.

„Psí žrádlo,“ vyhrknu. „Máte?“

Lulu luskne prsty. „Dobrý nápad, Hanno. Jdu pro něj.“ Rychlým krokem zamíří dovnitř, až jí copy na zádech poskakují.

„Musíme se domluvit, co budeme říkat,“ zašeptám Violet, když je Lulu z doslechu. Na paži mi dopadne žhavý popílek a uškvaří mi jemné chloupky.

Violetiny napůl zavřené oči se začnou vyjasňovat. „Proč?“

„Protože jsme lhaly mýmu tátovi,“ řeknu a vezmu tak část viny i na sebe. „Protože Luke je pořád v podmínce a vy jste pili a hulili trávu. Nikdo se nesmí dozvědět, že jsme byli u Gapu, když to začalo.“ Pokývnu k plamenům.

Její bronzová pleť náhle pobledne. „Ale vždyť to byla nehoda.“

„Na tom nezáleží, Violet, i tak je to žhářství. A Luke tu dýmku nezapálil omylem.“ Otřu si tvář a začnu rázovat sem a tam. „Mohli by nás za to zavřít.“

Violet mi věnuje ztrápený pohled.

„Musíme se domluvit – ty, já i ostatní – a všichni říkat stejnou verzi. Musíme se sejít a probrat to.“ Vytáhnu mobil a do skupinového chatu napíšu: Jste všichni u nás doma?

Trvá jen pár vteřin, než Luke napíše: Kurva, ten oheň se šíří! Jo, jsme u vás.

Já: Zůstaňte tam. Musíme se sejít. Všichni. Tohle vlákno smažte.

Mo: Ale co evakuace?

Já: nikdo nepište

Když se vrátí Lulu, přemluvíme ji, aby Violet nechala jít se mnou pomoct mi odvést koně a zabalit si. „Potom ji hned odvezu do Bishopu,“ slíbím.

„Pojedu za vámi,“ nabídne se Lulu.

„To nemusíš,“ řekne Violet. „Budeme od požáru daleko. Silnice budou navíc za chvíli zacpané. Budeme hned za tebou.“

Lulu pohlédne na své pudly, potom přikývne a usadí se za volant svého SUV. „Zamluvím zatím pokoje v hotelu Holiday Inn. Jeden i pro tebe a pro tatínka, Hanno.“

Poděkuju jí a pak spolu s Violet nasedneme na koně, pobídneme je do klusu a vyrazíme na jih. Vítr po cestě ještě zesílí a vane k nám kouř a popel. Nebe ještě víc potemní, a tak si zakryjeme ústa cípem trička.

Poprvé od chvíle, kdy jsem zahlédla plameny, mnou začne vzlínat opravdový strach. Oheň už sestoupil z hřebene hory dolů, stravuje stromy a keře a blíží se k severnímu cípu města. Tamní domy jsou staré a jednotlivé pozemky nemají víc než tisíc, maximálně dva tisíce metrů čtverečních. Na severu žijí povětšinou starší lidé.

Přejedeme cestu a zahlédneme šňůru vozů kalifornských hasičských jednotek. Sirény kvílí a výstražná světla blikají. Sunny se poplaší, zvedne se na zadní a shodí mě. Přistanu na zádech v mlází. „Héj!“ zvolám a pokusím se chytit otěže, ale on zařehtá a vběhne rovnou do lesa.

Pistol ho chce následovat, ale Violet se ho podaří zkrotit. „Pojeď se mnou, Han,“ řekne. S bolavými zády se vyškrábu do sedla před Violet a zamíříme k nám domů společně.

V telefonech nám svítí další výstraha:

Zbytek cesty strávíme obě v šokovaném tichu. Vybíráme si vedlejší silnice, abychom se vyhnuly centru města. Netrvá dlouho a dolehne k nám první exploze – propanové nádrže. Celým údolím okresu Mono se rozléhají sirény a mezi hřebeny hor se valí kouř, jako by vybuchla atomovka.

Mezi lopatkami se mi usídlí tíha viny. Proč jsem na Lukea vyjela, když držel tu zapálenou dýmku? Jsem takový idiot! No a co, že si ze mě utahoval. Proč jsem to prostě nepřešla, jak by to udělali Drummer nebo Mo? Vždyť si ze sebe takhle střílíme všichni. Proč si to vždycky beru osobně? Mám ten požár na svědomí já nebo on?

Navedu Pistola na příjezdovou cestu k našemu starému dvoupokojovému srubu zasazenému mezi borovicemi. Všichni už sedí na verandě: Drummer, Luke i Mo. Cestu domů našel i můj palomino Sunny. Někdo, pravděpodobně Drummer, mu sundal sedlo a odvedl ho do ohrady.

Když s Violet vyrazíme po schodech na verandu, pohledy všech se k nám stočí. Konečně vydechnu. „Všichni dovnitř. Musíme si promluvit.“

5

7. července

17:35 

0 % ohně pod kontrolou.

„Jsme totálně v prdeli,“ prohlásí Mo, zatímco z naší lednice vytahuje lahve s vodou.

Posadíme se k omšelému jídelnímu stolu v kuchyni. Ve dřezu se kupí talíře a u nohou nám leží kňučící Matilda, které se nelíbí, že si jí nevšímáme.

Světýlko v lednici se nerozsvítilo, když ji Mo otevřela, a rychlý pohled po domě mi napoví proč – vypadla elektřina. Naše studna je tedy k ničemu. Pokud se požár dostane až sem, nebudeme mít čím hasit. Náš srub se nachází v jižní části Gap Mountain a oheň se šíří na severozápad, to však neznamená, že jsme v bezpečí. Všude kolem padá žhavý popílek. Musíme pryč, ale nejdřív si musíme promluvit.

Luke uhodí pěstí do stolu. „Ne, já jsem v prdeli. Jsem v podmínce.“ Jeho alabastrová kůže v ostrém kontrastu s tmavýma očima a vlasy jako by se úplně odkrvila. Tváří se ztrápeně. „Pošlou mě zpátky do pasťáku.“

„Neboj, bude to v pohodě, pokud si nikdo nepustí pusu na špacír,“ prohlásím.

„Bože, nemůžu uvěřit, že jsem lhala šerifovi,“ dodá Violet. Pod očima má tmavé kruhy.

Lukeův pohled se střetne s Violetiným. „Tys lhala jejímu tátovi?“

Violet přikývne a dovysvětlí: „Potkal nás u hasičské stanice a ptal se, jestli jsme viděly, jak ten požár začal, a my řekly, že ne.“ Ostatním začne docházet, jaké to bude mít důsledky. Lež je závazek. Na tomhle jsme se sice nedomluvili, ale jsme v tom teď společně.

Luke se zamračí. „To je asi dobře. Jen cestou sem jsme viděli vzplanout dvě lovecký chaty. Vymklo se to kontrole. Vypadla elektřina a nefungujou studny. Nikdo nemá přístup k vodě. Tohle na triku mít nechceme.“

„Tys viděl hořet chaty?“ zeptám se.

„Jo, byly prázdný.“ Luke se vyhýbá mému pohledu, pořád je naštvaný kvůli naší hádce.

„Pověz jí o těch medvědech,“ pobídne ho Drummer, který je tak rozčílený, že nedokáže sedět v klidu. Zvedne se, otevře kuchyňskou skříňku, vyndá krabici s polévanými cereáliemi Cheerios a začne se jimi po hrstech ládovat.

Luke pohlédne ke kuchyňskému oknu. „Oheň sestupuje do údolí. Prošli jsme kolem medvěda, ale vůbec si nás nevšímal. Viděli jsme před ohněm utíkat i vysokou a jednoho kojota.“

Opřu se do židle a zamyslím se. Škody na majetku naši nedbalost překvalifikovaly na zločin. A to nepřeháním. Kalifornie se se žháři nemaže. Luke má pravdu, jestli se někdo dozví, co jsme udělali, jsme v háji. Skončili bychom ve vězení a Mo, Violet i já bychom mohly přijít o šanci jít na vysokou. Srdce se mi rozbuší a útroby se mi sevřou úzkostí. Musíme s tím něco udělat.

Pohlédnu na Violet a v duchu poděkuju bohu, že tátovi zalhala. „Poslouchejte, zatím nás nikdo nepodezřívá a třeba to tak i zůstane. Musíme se jen domluvit na společné verzi, pokud by se nás někdo zeptal, kde jsme dnes byli, ale to snad nehrozí.“

„Máš pravdu,“ souhlasí Mo a zhluboka si oddechne. V ruce drží inhalátor a oči má zarudlé od pláče a kouře. Nevypadá dobře. „Nikdo nemá důvod nás podezřívat.“

Moje prohlášení znělo mnohem optimističtěji, než jsem zamýšlela, a tak ho musím uvést na pravou míru. „Začne vyšetřování, Mo. Hasiči zjistí, kde bylo ohnisko požáru, což je nedaleko Gapu, takže se musíme postarat o to, že se nikdo nedozví, že jsme tam byli. Bavili jste se dnes s někým o našich plánech?“

„Nevím,“ řekne Mo. „Možná? Nemyslí mi to.“ Vtom jí zazvoní telefon, přišla jí zpráva. „Sakra,“ vyjekne, když si ji přečte. „Máma píše, že oheň už je u Stony Ridge.“

Luke vyskočí ze židle. „Kecáš!“

Mo se roztřese. „Ne, píše, že už vidí plameny. Panebože.“

Luke a Mo ve Stony Ridge bydlí, domy v té oblasti jsou starší a žije tam taky spousta důchodců. O tuhle část města mám největší strach. Luke, který mobily nesnáší, pohlédne na displej a zakleje. „Mám tři zmeškaný volání od Aidena! Sakra, doufám, že ho máma nenechala samotnýho. Snad ho odtamtud dostane.“ Nám ostatním je jasné, že je mnohem pravděpodobnější, že Lukeova máma v nějakém kasinu v Nevadě hází peníze do automatů, než že by se starala o osmiletého Aidena.

„Musíme taky vypadnout. Společnou verzi vymyslíme později,“ řekne Drummer, zatímco rázuje po kuchyni.

Luke si na mobilu zvýší hlasitost a hned vzápětí mu pípne další zpráva. „Sakra, píše mi Aiden. Prý je sám doma a nemůže najít naši kočku,“ řekne přiškrceným hlasem. „Musím jít.“

„Můžeš si vzít moji čtyřkolku.“ Popadnu klíče visící na háčku a hodím mu je.

„Můžu jet s tebou?“ zeptá se ho Mo. „Naši se evakuují. Musím jim pomoct,“ dodá a sípavě se nadechne inhalátoru. Zalapá po dechu. „Můj pokoj. Co všechny moje věci?“

Violet se rozbrečí. Všichni vyrazíme na verandu a Matilda je nám v patách. Luke naskočí na čtyřkolku a nastartuje. Mo se posadí za něj.

Drummer chytí Mo za paži a snaží se překřičet vítr i vzdálené exploze propanových nádrží. „Neměla bys být venku a dýchat ten kouř.“ Na stromech leží usazený popel, letní nebe je ocelově šedé a silný vítr shodil naši popelnici s pojistkou proti medvědům.