Obsah

Silvestr 2018

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Nový rok 2019

14

15

16

17

18

19

20

21

22

2. ledna 2019

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

3. ledna 2019

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

4. ledna 2019

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Na Tři krále 2019

68

69

70

71

72

15. dubna 2019

73

74

3. května 2019

75

76

Poděkování autorky

Obsah

Obsah

Nový článek

Malin Stehn

ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK

Malin Stehn

ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK

Přeložil Jaroslav Bojanovský

Malin Stehn: Šťastný nový rok

Copyright © Malin Stehn 2021

Published by agreement with Ahlander Agency

All rights reserved.

Translation © Jaroslav Bojanovský 2022

ISBN 978-80-242-8596-2

Mým rodičům

Silvestr 2018

Pondělí

1

Fredrik

Když Nina vejde do ložnice, stojím před skříní.

„Nevypadám v tom tlustá?“ zeptá se.

Krátce na svou ženu pohlédnu.

„Vypadáš báječně.“

Znovu se podívám na skříň a na tři kravaty, které v ní visí. Mátově zelenou z maturity samozřejmě zavrhnu. Pohřební kravata sice odpovídá mé náladě, ale nehodí se ke košili. S povzdechem vytáhnu světlemodrou se stříbrnými proužky, kterou jsem před pěti nebo šesti lety dostal k Vánocům od tchyně. Už tehdy působila nemoderně.

„Vždyť ses na mě skoro nepodíval!“

Nina přejde k velkému zrcadlu na stojanu. Nakrucuje se před ním a zamračeně se na sebe dívá.

„Padnou ti dokonale,“ řeknu.

Nina vezme do ruky zelenou látku šatů. Přistoupím k ní před zrcadlo, ucítím známou vůni. Moje žena používá po mnoho let stále stejný parfém. Tak dlouho, že dokonce i já si pamatuju jeho název: Acqua di Giò. Znovu zatáhne za látku, ušklíbne se a zamumlá něco nesrozumitelného. Pokouším se si uvázat kravatu, ale nejde mi to.

„Bereš si i letos tuhle?“

Nina je sice stále obrácená k zrcadlu, ale místo na šaty se zadívala na mou vázanku.

„Jinou nemám.“

Dlouhým krokem přistoupí ke skříni, když ale uvidí, co v ní visí, zarazí se.

„Příští rok si budeš muset koupit novou.“

Přikývnu. Slyším, jak zvoní zvonek u dveří.

„To je určitě Jennifer.“ Nina se otočí k otevřeným dveřím. „Smillo, půjdeš otevřít?“

Z patra se ozve hluk. Smilliny kroky duní na schodech. Krátce nato se v předsíni ozvou dva hlasy.

Nina se na mě zadívá.

„Kolik je hodin?“

„Za deset půl šesté.“

„Vážně?“ Nina spěchá ke komodě, začne v ní hledat punčochy. Jeden pár za druhým letí na podlahu a dopadá jí k nohám. „Krucinál! Proč já si vždycky zapomenu koupit punčochy?“

O minutu později Nina odchází z místnosti a v ruce drží něco černého.

„Co kluci?“ ptá se cestou do předsíně. „Už jsou oblečení?“

„Jdu se na ně podívat.“

„Vilgot si musí vzít tu svou košili!“ volá Nina z koupelny. „Visí na židli.“

Zapnu si kalhoty, obléknu sako a podívám se na sebe do zrcadla. S tou kravatou vypadám jako klaun. Chybí mi už jen červený nos.

Vilgot a sváteční oděv nejdou k sobě. Náš šestiletý kluk by nejraději nenosil nic jiného než tepláky. Občas se divím, proč vlastně trváme na tom, aby si na sebe vzal lepší oblečení. S Antonem je v tomhle směru míň práce. Rád se hezky obléká, každé ráno stojí před zrcadlem a upravuje si vlasy. Vliv druhého stupně základní školy.

„Pěkná košile,“ pronesu, když jdeme po schodech.

Anton pokrčí rameny, ale zároveň se usměje, což u něj bývá dost vzácné.

Zastavím se u kuchyně, pohlédnu na dvě dívky u dřezu a snažím se zklidnit tep. Jennifer není žádný netvor, ale úplně normální náctiletá holka, kamarádka mé dcery. Než jsem schopen promluvit, musím si několikrát odkašlat.

„Tak ahoj!“

Jennifer nereaguje. Zřejmě se rozhodla, že se bude tvářit, že neslyší. Dál krájí salát a je ke mně obrácená zády. Její krátké, přiléhavé šaty nedávají moc prostoru fantazii. Snažím se nedívat tam, kam bych neměl.

Přesto si, když se Smilla otočí, připadám jako někdo, kdo byl přistižen při činu. Dcera se rozzáří, ztiší přenosný reproduktor a přistoupí ke mně.

„Ahoj.“ Pevně mě obejme. „Díky, žes mi pomohl mámu přemluvit!“

Jako bych snad měl na vybranou.

Jak tak objímám svou sedmnáctiletou dceru, pomyslím na něco, co mě opakovaně napadá, ačkoli je to nesmysl: kéž by našim dětem bylo napořád devět let. Devítiletí jsou dokonalé bytosti. Jsou moudří a vnímaví, přitom ale stále mají nezdolnou víru, že jejich rodiče dokážou všechno zařídit. K uspokojení potřeby napětí v jejich životě s nimi stačí navštívit dětskou hernu.

„Víš, co jsme si domluvili?“ Ucouvnu a zadívám se dceři do očí. „Neotvírejte nikomu neznámému, žádným…“

Smilla si zakryje uši dlaněmi.

„Jo, já vím!“ Spustí ruce k tělu. „Tohle už poslouchám dva týdny.“

Pustím ji.

„Víš, my se jen o tebe bojíme.“

2

Nina

Auto stojí u výjezdu, uvnitř modře svítí tři obrazovky. Otevřu dveře a sednu si na sedadlo spolujezdce. Tašku s dezertem určeným na večer si postavím mezi nohy, aby se mísa, co je v ní, nepřevrhla.

„Fujtajbl…“ Podívám se na manžela. „Skoro začínám litovat…“

Fredrik stiskne tlačítko startéru a vůz se rozjede.

„Čeho?“

„Toho večírku. Jejich večírku. Dovolili jsme dvaceti puberťákům, aby v našem domě oslavili silvestr. Nejsme nějak hloupí?“

Fredrik si povzdechne.

„Dobře to dopadne. Smilla a Jennifer to zvládnou.“

Najedeme na Agnesfridsvägen, mineme školu a Vidalovo náměstí. Za kruhovým objezdem se objeví devítipatrový dům Vita Höja. Jeho rozsvícená okna tvoří žlutou mozaiku, před níž visí sytě zelený štít samoobsluhy Coop.

Cítím v žaludku nervozitu. Opravdu nechci kazit večer tím, že si budu dělat starosti kvůli holkám, jenže čím víc se vzdalujeme od domova, tím víc narůstá můj neklid.

Před chvílí jsem stála u vchodových dveří. Najednou jsem toho dceři chtěla tolik říct. To, že tvrdý alkohol je zrádný. To, že by nikdy neměla souhlasit s něčím, co jí nepřipadá správné. Také to, že je moc hezká a že – v dokonalém světě – by měl každý mít možnost se oblékat, jak chce, jenže průsvitný top často vysílá nežádoucí signály. A tak dále.

V té chvíli už pochopitelně bylo na tolik rad pozdě. Holky navíc moc dobře vědí, jaká jsme si určili pravidla: nejvýš dvacet osob, žádné drogy (v žádném případě). Jen cider nebo pivo. Barová skřínka zůstane zamčená, klíček mám v peněžence.

Otočím se k Fredrikovi.

„Smilla a Jennifer to možná zvládnou, ale z těch, co přijdou, neznáme ani polovinu. Smilla tvrdí, že pozvala jen samé spolužáky, jenomže to může být v podstatě kdokoli.“

„Měli bychom jí důvěřovat.“

„Smille možná, ale Jennifer…“ Snažím se najít správná slova. „Jennifer je odjakživa… nespoutaná. Sám víš, jaké s ní byly starosti, když byla malá, jaké vymýšlela neplechy. A Smilla se k ní přidávala.“

„Už jim není jedenáct,“ namítne Fredrik, „ale sedmnáct.“

Odfrknu si, tahle diskuse je k ničemu. Zvlášť teď, kdy už je o všem rozhodnuto.

Dokud dětem není osmnáct, existuje mnoho důvodů nenechat je na oslavách bez dozoru rodičů. Můj skeptický postoj ale vychází především z jednoho prostého faktu: Jennifer se mi nelíbí. Nevěřím jí a nemám ji ráda.

Těžko si to přiznávám. Pracuju s dětmi a k jejich srdíčkům obvykle nacházím klíč. Když to nejde jinak, obyčejně je pak otevřu paklíčem.

Srdce Jennifer je pro mě však odjakživa uzavřené. Jako malá divočila, bylo ji hodně slyšet a chtěla být středem pozornosti. Kdykoli si spolu Jennifer se Smillou hrály, obávala jsem se, že se něco stane. Později, když byly o něco starší, jsem bývala k smrti vyděšená. Smille jsem udělovala jasně formulované rady a varovala ji, co by se stalo, kdyby jich neuposlechla.

Přátelství obou dívek bylo jako chůze po tenkém laně. Nikdy jsem nechtěla svými emocemi Smillu ovlivnit, Jennifer je pro ni jako sestra. Fredrik si navíc myslí, že přeháním. Za všech okolností se Jennifer zastává.

Co se mě týče, jsem ráda, že se teď holky už tak často nestýkají. Nápad společně oslavit silvestra byl tak trochu překvapením. Nemilým překvapením.

„Dostaly svobodu, ale zároveň se budou muset chovat odpovědně,“ pronese můj muž, jako by mi četl myšlenky.

Svoboda spojená s odpovědností. Tuhle mantru Fredrik opakoval při našich diskusích v posledních týdnech. Musím se ovládnout, abych nezopakovala námitky, které jsem v takových chvílích vytahovala.

Fredrik se k oslavě nestavěl jednoznačně pozitivně, nicméně celou dobu tvrdil, že je přece daleko lepší, když budou mladí slavit u nás, ve čtvrti poblíž radnice, než kdyby „běhali po městě“.

Tenhle argument beru. Problém je v tom, že je nemůžeme zkontrolovat. Budeme na jiné oslavě v jiné části města. Jestli nastane kritická situace, napadá mě tisíc věcí, které se na silvestrovské párty s Jennifer Wiksellovou – přestože proběhne v naší čtvrti – mohou zvrtnout.

Pootočím se, ohlédnu se přes rameno. Dva páry očí upřeně hledí na displeje, do uší jsou zastrčené kousky bílého plastu. Nepokusím se navázat kontakt a opět se začnu dívat před sebe.

Na Inre Ringvägen je hustý provoz, většina lidí nejspíš odjíždí někam slavit. Pokouším se nemyslet na oslavu u nás doma, snažím se soustředit na večírek, kam míříme a kam už brzy dorazíme.

Doufám, že čokoládová pěna přijde vhod. Bude se podávat s maracujou a sušenkami z ovesných vloček. Zpočátku jsem se – v dětinském protestu – chystala, že ji koupím hotovou v samoobsluze, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslela a připravila ji doma. Přijet k Lollo a Maxovi na silvestrovskou oslavu s kupovaným dezertem by se rovnalo společenské sebevraždě.

Koutkem oka se podívám na manžela. Ještě před chvílí bych s ním své úvahy sdílela. Bývali bychom žertovali o dokonalém domě našich přátel, o tom, jaký u nás doma vládne chaos, a Fredrik by mě utěšoval. Řekl by mi jednak, že Lolo s Maxem mají na starost jen Jennifer, jednak, že Lollo se v zařizování domácnosti a vaření doslova vyžívá.

Dřív jsme s oblibou diskutovali o přednostech a nedostatcích našich přátel. Teď vidím, že jsme se tím v mnoha ohledech ujišťovali, jak jsme dobří. Vždycky jsme totiž dospěli k tomu, že způsob našeho života je ten nejlepší.

V poslední době naše rozhovory ustaly. O našich přátelích, o sobě a vlastně ani o nikom jiném už se nebavíme. Probíráme pouze rodinnou logistiku, její část související s dětmi. Naše rozhovory mi chybějí, chybí mi on a já.

Dalo by se to svést na to, že děti jsou malé, jenže Vilgot na podzim nastoupil do první třídy a je poměrně samostatný. Anton chodí do sedmičky a Smille bude už brzy osmnáct. Řekla bych, že doba, kdy byly děti malé, pominula.

„Už tam budeme?“

Někdo mi přejede prstem přes kabát, otočím se.

„Za chvilku. Ty nevíš, kde jsme?“

„Ne.“ Když Vilgot zvedne hlavu, světle žluté kudrny se mu zachvějí. „Vždyť je tma jako v pytli.“

„Nevidíš, že tamhle je víc světla?“ Ukazuju. „To je Klagshamn.“

Zdá se, že Vilgota to uspokojilo, znovu se začne věnovat iPadu.

Dívám se bočním okénkem, jak kolem nás ubíhá plochá krajina. Na okraji polí stojí zástupy holých vrb odvracejících se od moře. Nad blátivou půdou se vznášejí cáry mlhy. Je těžké poznat, kde začíná a kde končí nebe. Skånská zima.

„Příšerný počasí.“ Fredrik pustí mlhová světla, ale hned je zase vypne, protože mu v ničem nepomáhají. „V noci asi neuvidíme žádný ohňostroj.“

„Musíš to vidět tak černě?“ zeptám se.

„Černě? Jen říkám, jak to je.“

„Copak oni rachejtle nezakázali?“ ozve se mutující hlas ze zadního sedadla.

„Rachejtle na tyčce zakázané nejsou,“ odpoví Fredrik a současně odbočí směrem k vesnici. „Ale shots cakes se používat můžou.“ Podívá se na mě. „Vsadím se, že Max koupil největší balení, co existuje.“

Max se rád předvádí a Fredrik to vždycky špatně nese. Můj manžel tvrdí, že všechno, co Max dělá, má jen jediný cíl: ukázat světu, že je bohatý. Možná na tom něco je. Zároveň si ale myslím, že Max má rád bláznivé věci. Chce působit dojmem veselého kumpána, který má vždy v záloze něco zábavného.

Max vede úspěšnou realitní kancelář v centru Malmö. Založil ji jeho otec. Max Wiksell podle všeho nepřečetl za celý život jedinou knihu, zato má obchodní nadání a je mimořádně cílevědomý. Lollo o něm tvrdí, že pracuje nonstop. Jak je vidět, asi se to vyplatí.

Max si kupuje nová auta, pije starou whisky a nosí drahé hodinky. A přestože mi Fredrik tvrdí, že ho tyhle známky společenského postavení nezajímají, je na něm jasně vidět, že se touží Maxovi vyrovnat. Občas protože mu tvrdě oponuje, jindy ohromuje vědomostmi v nějaké oblasti, v níž se Max snaží působit jako znalec (whisky), ale ve skutečnosti o ní skoro nic neví.

Pokud jde o mě, když se Max začne chlubit nebo se promění v pana Chytrého, beru to – na rozdíl od Fredrika – s humorem. A protože Fredrikovi – na rozdíl ode mě – přijde k smíchu Lollin domácí kváskový chléb, jsme na tom podobně, jakkoli vím, že si tím pokaždé zkazím náladu. Nemůžu si pomoct, ale se svou hezkou štíhlou kamarádkou, vzornou hospodyňkou, se musím pořád srovnávat.

Zaparkujeme u silnice, široký vjezd totiž zabírají auta rodiny Wiksellových. Před obrovskou bílou vilou hoří celé moře venkovních svíček, za velkým oknem v obývacím pokoji se míhají lidé se skleničkami šampaňského v ruce. Vidím Malenu, jak propuká ve svůj typický smích a zaklání u toho hlavu. Po dlouhé době se mě zmocní sváteční pocit.

Tenhle večer možná nebude tak špatný. Oslavíme silvestr s dobrými přáteli. Máme s sebou své syny a Smilla už je skoro dospělá. Musím přestřihnout pupeční šnůru.

„Promiň.“

Položím Fredrikovi dlaň na stehno.

Podívá se na mě.

„Co?“

„Nebylo to fér, když jsem ti vyčetla, že všechno vidíš černě. Máš pravdu. Počasí je příšerné.“

Manžel se usměje, ale úsměv nedorazí až do očí.

„Já už na to zapomněl.“

3

Fredrik

Ještě šest hodin a bude po všem. Vlastně ne, sedm. Nepojedeme přece domů hned po půlnoci. Ale nejvýš za sedm hodin půjdu znovu po této cestičce, jen opačným směrem. Když se to tak vezme, sedm hodin uteče poměrně rychle. Je to necelá jedna pracovní doba. Zvládnu to.

Za sedm hodin všechny tyhle venkovní svíčky dohoří. Ponesu spícího Vilgota v náručí a dole na cestě bude čekat taxi.

Moment. Rozběhnu se po schodech.

„Objednala jsi taxi?“

Nina se zastaví a otočí se. Má slavnostní účes, na očích třpytky.

„Ty jsi ho měl objednat!“

Hergot! Jak jsem na to jen mohl zapomenout? Přitom si přeju jediné: odjet odsud.

Nina se na mě zadívá.

„Nechceš mi doufám říct, že jsi ho zapomněl objednat?“

„To se vyřeší. Zařídím to.“

„Mohl bys mi říct jak?“ Nina nadzvedne obočí. „Rezervace se obvykle musí udělat nejmíň týden dopředu.“

„Řekl jsem, že to zařídím.“

Můj mozek musel utrpět nějakou závažnou poruchu. Začínám zapomínat. Důležité věci. Tohle není můj styl, nahání mi to strach. Nepokouší se o mě alzheimer?

Nina si povzdechne.

„Nemysli si, že potáhneme své k smrti unavené děti uprostřed noci autobusem.“

Stiskne rty. Anton se na nás podívá.

„To tady jako přespíme?“

„Ne,“ odpoví rázně Nina. „Pojedeme domů.“ Probodne mě očima. „Tatínek to zařídí!“

Vchodové dveře se rozletí a objeví se v nich rozesmátá Lollo. V náručí nese Chanel, jejich pudla, který má na počest večera na jednom uchu velkou lesklou mašli.

„Pěkně vítám!“ Lollo má podobné šaty jako Jennifer, černé a minimalistické. „Tak pojďte dál!“ Hostitelka ustoupí a my vejdeme. „Páni, vy rostete jako z vody, kluci! Antone, ty budeš za chvíli vysoký jako táta. Á, tady máme Vilgota. Ten je ale roztomilý!“

Lollo postaví Chanel na podlahu a postupně nás všechny obejme. Ninu, která jí nejdřív předá umně naaranžovanou kytici v celofánu, obzvlášť dlouze.

„Tak jsme se konečně sešli.“ Lollo ji přestane objímat a položí jí ruku na rameno. „Čas tak příšerně letí, já to nechápu. Kdy jsme se viděli naposled? Na oslavě slunovratu? Od té doby ne? Vážně?“

Vím, že to tak opravdu je, ale nechci se nijak vyjadřovat. Nina trvá na tom, že jsme se od té doby určitě viděli. Během diskuse pověsím Vilgotovu bundu na věšák. Syn stojí u botníku, ze všech těch nových a staronových obličejů náhle upadl do rozpaků.

Otřu si boty o rohožku.

„Nemám se zout?“

„Samozřejmě že ne.“ Lollo se usměje. „Tohle není žádná ponožková párty!”

Nevím, jestli ji to právě teď napadlo, anebo se to takhle běžně říká. Každopádně to zní hloupě.

Nina se přezuje z kozaček do bot na podpatku a pak postrčí Vilgota s Antonem do obýváku.

„Tak běžte,“ naléhá, když se Vilgot trochu zdráhá. „Lollo pro vás určitě nachystala chipsy a limonády.“

Zabírá to. Náš mladší syn zavětří laskominy a vykročí.

Obdivuju manželčinu schopnost zvládat malé děti. Její trpělivost v tomhle směru nemá obdoby. Je rozená učitelka v mateřské školce, svou práci miluje. Vím, že ji mají rádi děti, rodiče i kolegové.

„Fredde!“ Max mě plácne do zad. „Jak se máš?“

Fredde mi říká jen Max, nikdo jiný.

„Všechno v pořádku. A ty?“

„Ale jo, v pohodě. Super. Dali ti něco k pití? Tamhle jsou bublinky.“ Max mi svou dlouhou paží podá skleničku se šampaňským. „Tady máš!“

Je to dom pérignon, jak jinak. Kvalita musí být, jinak by si hosté mohli myslet, že byznys nekvete.

„Díky!“ Pozvednu sklenku. „Tak je tu další silvestr...“

„A my jen pořád mládnem a mládnem...“ Max se ke mně nakloní a ztiší hlas. „Viděl jsi toho novýho od Maleny?“

Rozhlédnu se po místnosti, ale nevidím Malenu ani toho, kdo by měl být jejím kavalírem. Nina pomáhá Vilgotovi nalít coca-colu do menší skleničky. Před nimi stojí dvě dvojice, které tu byly i na loňské silvestrovské oslavě. Jsou to sousedé Maxe a Lollo. Vzpomínám si, že jedna z žen se mnou tehdy seděla u stolu, bohužel si nepamatuju, která z nich to je. Jsou si totiž hodně podobné: blond vlasy, černé šaty, černé lodičky.

Zato jejich manžele rozlišit dokážu. Jens Stenman je skoro tak široký, jako vysoký. Magnus Göransson je naopak hubeňour. Když tihle dva stojí vedle sebe, vypadají jako Laurel a Hardy.

„Malenin přítel je muslim,“ pošeptá mi Max a zkoumavě se na mě zadívá.

Já Maxe Wiksella znám, a tak vím, jakou reakci očekává. Mám-li být upřímný, Malenin partner mě díky tomu hned začal zajímat o něco víc. Ale dát prostor takovým myšlenkám nemá smysl, Maxův jednostranný pohled na svět by se tím ještě prohloubil.

„No a?“ řeknu. „Půlka mých žáků jsou muslimové.“

„No jo, no jo. Ale on je tu s Malenou. Tady, v našem domě. Chci říct: nikdy by mě nenapadlo, že budu někdy slavit silvestr s…“

„Je pobožný?“

Max se zamračí.

„Co je to za otázku? Je to muslim.“

„Jasně, ale je praktikující? Navštěvuje mešitu? Denně se modlí? Pije alkohol?“

„Vím já?“ pokrčí rameny Max. „Můžeš se ho zeptat.“

Vtom do pokoje vejde Malena se svým tmavovlasým přítelem. Nevím, co jsem čekal, ale ten člověk vypadá jako úplně normální muž středního věku, který se účastní silvestrovské oslavy. Má na sobě oblek, košili a kravatu.

„Fredriku!“ Malena míří k nám. „Ráda tě vidím.“ Dlouze mě obejme a pak se otočí na svou novou lásku. „Tohle je Adem.“

Podám si s ním ruku. Max odchází, aby se věnoval dalším hostům.

„Malena trvala na tom, že mě představí jako Adema,“ říká ten tmavovlasý dialektem typickým pro Malmö. „Ale klidně mi můžete říkat Adde jako všichni ostatní.“

„Fredrik,“ řeknu. „Těší mě. Moje manželka je Nina. Stojí tamhle, ta v zelených šatech.“

Moje žena mezitím přešla od stolu s bufetem k sousedům Maxe a Lollo. Směje se a připíjí si s nimi.

Když se zadívám na tuto skupinku, strnu, protože mám pocit, jako bych Ninu viděl poprvé. Uvědomím si, jak je krásná. Ty jantarové oči, přirozeně výrazné obočí, hnědé lokny. Miluju ji – samotného mě to překvapí. Mám rád i její zvonivý smích. Kdy jsem ho slyšel naposled?

„Nina a Lollo jsou moje letité kamarádky z gymplu,“ vysvětluje Malena Addemu.

Adde se usměje.

„Tví partners in crime, co?“

„Přesně tak!“ Malena na něj láskyplně pohlédne. „Tehdy jsme řádily.“ Otočí se ke mně. „Doslechla jsem se, že teď po vás převzaly štafetu Jennifer a Smilla. Doufám, že jste zamkli bar!“

„Kolik je jim?“ zajímá se Adde.

„Sedmnáct,“ odpovím. „Smille bude v únoru osmnáct.“

„Nejkrásnější období v životě,“ usměje se Adde.

„Cože?!“ Malena předstírá, že se jí to dotklo. „Já myslela, že nejlepší období zažíváš teď, když jsi mě poznal!“

Adde ji políbí na tvář.

„Jasně. Nejlepší období se odehrává právě teď.“

4

Lollo

Nina stojí ve dveřích do kuchyně. V ruce drží sklenici šampaňského av druhé mastné arašídy. Hráškově zelené šaty jí sluší, dnes večer vypadá nezvykle svěže. Svěže, ale tlustě. Odjakživa jí chybí styl. Divím se, že se sebou nedokáže něco udělat. Kdyby shodila deset kilo, byla by moc krásná.

„Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, díky, zvládám to,“ odpovím. „Malena se postarala o předkrm, už je na stole. Všechno je pod kontrolou.“

Nina si vloží do úst oříšek, přikročí ke mně a ztiší hlas.

„Už jsi mluvila s naší novou hvězdou? Jmenuje se Adde, ne?“

„Jen jsem ho pozdravila. Ale vypadá to, že je fajn.“

„A taky je to fešák,“ usměje se Nina.

Otočím kohoutkem a namočím hadřík na nádobí do horké vody.

„Oni takoví přece bývají… Myslím fešáci.“

„Doufejme, že to tentokrát vydrží.“ Moje kamarádka si zlehka povzdechne. „Už kvůli Theovi.“

„Máš pravdu.“ Vyždímám hadřík a začnu jím drhnout hnědé skvrny, které už zřejmě stačily poskvrnit mramorovou desku. „Theo a Anton jsou nahoře? Dohlížejí na Vilgota?“

„Zrovna jsem tam byla.“ Nina zvedne oči ke stropu. „Theo s Antonem hrají v televizi hry a Vilgot se na ně dívá. Vypadá to, že ho to zatím hodně baví.“ Usrkne trochu šampaňského a rozhlédne se po kuchyni. „Ty kachlíčky s dekorem… hned je to tady hezčí. Takové živější.“

„Já vím, zbožňuju je! Jsou ručně dělané. Přímý dovoz z Maroka.“

Nina přejede prstem po vlnitém vzoru.

„Byly asi drahé…“

„Koupili jsme to přes firmu, takže to bylo bez daně,“ řeknu. Hned na sebe dostanu zlost.

Proč se snažím obhajovat? Nemám chuť se bavit o penězích. Vždycky u nich skončíme a já nevím, jestli jde u Niny o zvědavost, nebo o závist. Její a Fredrikův rozpočet je asi dost napjatý. Dva učitelské platy a tři děti. Nikdo je nenutil, aby si zvolili málo placené povolání. Když byla Smilla malá, Fredrik, inženýr, dokonce opustil svou práci. Prý aby mohl dělat něco „smysluplnějšího“. Proboha, tohle vážně nechápu! Jak může někdo pracovat za polovinu předešlého platu? Nina mu to měla zatrhnout.

Podívám se na ni a dodám: „Podle Maxe to bylo zbytečné, původní kachlíčky jsme tu měli jen tři roky. Ale podařilo se mi ho přemluvit.“

Nina se usměje.

„Tohle ti jde.“

„Každý má na něco talent.“

Opláchnu talířek a postavím ho do odkapávače. O tom, že jsem kvůli těm kachlíčkům musela uronit slzu, se nechci zmiňovat. Nešlo o peníze, ty jsou pro Maxe problém málokdy, spíš o důvod. Faktem je, že bylo snazší vymáčknout pár slz, než se mu snažit vysvětlovat, že staré kachlíčky už byly hrozně nemoderní a že já, která se v rámci své profese věnuju interiérům, musím udávat trend.

„A ty máš talentů hodně.“ Nina se znovu napije šampaňského a opře se o linku. „Jak se daří tvému blogu?“

Tak se mi zdá, že nikdo nechápe, kolik je s ním práce: vymýšlení témat, focení, nahrávání fotek, psaní textů a vůbec celý provoz. Troufla bych si tvrdit, že tomu pitomému blogu věnuju týdně patnáct hodin. Přitom ho zatím skoro nikdo nečte. Já ale vím, že otevře dveře obchodu i e-shopu, jde jen o to, aby ho četlo víc lidí.

Nina nečeká na odpověď.

„Děláš profesionální fotky,“ pokračuje. „Několikrát jsem se na něj dívala.“

„Mohla bys moje příspěvky sdílet na facebooku, co říkáš?“ navrhnu. „Našimi zákazníky jsou většinou ženy našeho věku nebo starší. Na rozdíl od mládeže se na facebooku občas vyskytují.“

„Když mluvíš o mládeži…“ Nině naskočí mezi obočím vráska. „Už jsi mluvila s Jennifer?“

„Vůbec. Ale to je snad dobré znamení, ne?“

Nina sice přikývne, ale stejně mám pocit, že jsem ji moc nepřesvědčila. Začne přešlapovat u linky.

„S Fredrikem jsme se tak úplně neshodli…“

„V čem?“

Utřu si ruce a pověsím ručník na háček.

„Jestli máme k nám domů pustit dvacet puberťáků, nebo ne. Kromě jiného.“

Na tohle už je teď pozdě. Během uplynulého měsíce jsme tu jejich párty probíraly po telefonu nejmíň třikrát, ale to jsme se bavily jen o alkoholu a drogách. O tom, že by pro ni mohlo být problémem místo konání, se Nina slovem nezmínila.

„No, víš…“ Nina se usměje a rozhodí rukama. „Souhlasila jsem s tím, a tak už teď nemůžu nic dělat… Ale znáš mě… Mám z toho trochu nervy.“

Musím se krotit, abych si hlasitě nepovzdechla. Na nervování se je Nina přebornice. Problémy vidí všude, často dřív, než vůbec nějaké nastanou. Nejčastěji se znepokojuje kvůli Smille. Smilla sem, Smilla tam. Chudák holka, mít takhle přehnaně starostlivou mámu asi není snadné.

Dětem musíme důvěřovat, zvlášť když dosáhnou věku našich dcer. Je třeba, aby si občas natloukly nos. Když dětem věčně umetáme cestičku, jak si pak samy poradí v životě?

„Aha, tak tady jste a drbete!“

Malena vtančí dovnitř při písni Happy New Year od Abby, která hraje v pozadí. Šaty s flitry jsou možná trochu nevhodné, ale vypadá v nich dobře.

„Nemohla bych se přidat?” zeptá se.

„Jasně že mohla.“ Kývnu na Ninu. „Můžeš začít tím, že svou kámošku přesvědčíš, aby se přestala nervovat.“

Malena si podepře rukou bradu a předstírá, že si Ninu prohlíží od hlavy až po paty.

„Tak poslouchej…“ Přestane si podpírat bradu a zvedne ukazováček. „Moje důkladná analýza mi napovídá, že jsi nervózní ze všech možných skopičin, které by dneska večer Smilla s Jennifer mohly provádět. Trefila jsem se?“

Nedokážu se ubránit smíchu. V tomhle jsme si byly s Malenou vždycky podobné. Obě máme za to, že není důvod se znepokojovat předčasně. Je to zbytečné. A nudné. Nebýt nás, Ninu by už touhle dobou její nervozita zabila. Je fakt, že má za sebou daleko nudnější život.

„Cože?“ Nina se na mě zamračí. „Jsem trochu nervózní. Co na tom? Jistě, Smilla není na párty poprvé, ale je to poprvé, co probíhá u nás doma…“

„Ale prosím tě!“ Malena jí položí na paži dlaň. „Dobře to dopadne, uvidíš. Vždyť už budou brzo plnoleté. Kromě toho – vzpomeň si, co jsme v jejich věku vyváděly my.“

Nina se ušklíbne

„No právě!“

Malena vybuchne smíchy a já se přidám. Zasměje se dokonce i Nina. Vzápětí ale opět zvážní.

„Mimochodem, jak je na tom Theo?“

Malena se zatváří nechápavě.

„Theo?“

„Ano.“ Nina zrudne. „No, Anton říkal, že Theo má nějaké problémy. Nevím přesně jaké, ale…“

„Aha, tohle.“ Malena mávne rukou. „To bylo na podzim. Krize spojená se stěhováním. Nová třída, spousta nových lidí. Znáš Thea, ne?“ Široce se usměje. „Nemůžeme tu přece pořád propadat depkám! Pojďte si připít s ostatními!“

Když se do nás Malena zavěsí a vleče nás do obýváku, Nině ze sklenice vyšplíchne trochu vína.

„Nino, už se kvůli holkám nenervuj!“ Malena musí mluvit hodně nahlas, aby překřičela hudbu a stále sílící šum hlasů. „Musíš jim věřit. Dokud se nám neozvou, je všechno v pohodě.“

5

Fredrik

„A víš, co jsem v tu chvíli řekl?“ zeptá se bečivým hlasem Stenman. „Sakra, za tyhle prachy nekoupíte ani loďku!“

Muž je už opilý víc, než je ve společnosti vhodné. Má brunátnou tvář a směje se tak, až se knoflíčky košile na jeho pohupujícím se břiše napínají k prasknutí. Nejméně deset minut popisoval okolnosti prodeje své jachty v létě předloňského roku. Dostávám křeč do čelistních svalů.

Nemám nic proti lodím, můj táta měl starou motorovou plachetnici, která kotvila v Gottskäru a v létě jsme s ní často vyplouvali. Problémem je Jens Stenman. Podobně jako většina Maxových známých je to samolibý egoista. Je mi naprosto jasné, že Jensovy řeči o jachtě mají jediný smysl: chce se pochlubit, za kolik ji prodal. Nic mě nezajímá méně než tohle.

„Děs běs,“ pronese Magnus Göransson. „Lidi dneska nemaj šajn o cenách. Myslej si, že se dá všecko usmlouvat.“

Stenman přikyvuje.

„Když něco prodávám…“ Zapotácí se, ale včas se zachytí stolu. „Když mi zavolá někdo, kdo nemluví švédsky, okamžitě to položím. Chci říct: takovíhle lidi obyčejně pocházejí z primitivnějších kultur, z míst, kde se chodí po tržišti a celou dobu smlouvá.“

„Přesně!“ Magnus začne mluvit vzrušeně, mírně se nakloní dopředu. „Dám ti dobrou radu. Když jsem prodával svou Arconu 465, obrátil jsem se na makléře. Nemusel jsem se o nic dál starat, bylo to moc fajn. Spolehliví makléři mají kontakty po celý Evropě a kromě toho uměj vyšponovat cenu. Vyplatí se to.“

Zvednu svou sklenku.

„Já si jen dojdu dolít.“

Nohy mě nesou po černě natřených dubových parketách a huňatých kobercích, opouštím klub zahleděných do sebe. Jakmile se muži ocitnou ve skupině, tahle vlastnost je ovládne. V devíti případech z deseti člověk ani nestihne pozdravit a kohoutům se už zvedají hřebínky. A pak se začne mluvit o práci, autech, lodích a penězích.

V koutě pokoje stojí Nina, Malena a obě blondýny, manželky Jense a Magnuse. Střídají se tam výbuchy smíchu a já se této společnosti raději vyhnu – obávám se, že bych svou přítomností mohl narušit panující dobrou atmosféru.

Lollo přebíhá mezi pokoji.

„Potřebuješ něco?“

„Ne.“ Lollo se usměje, ale nezastaví se. „Dej si ještě šampus, Fredriku! A uvolni se!“

Uvolnit se nedokážu. Svědí mě pod límečkem košile, asi tam zůstala nějaká cedulka. Jdu do předsíně, otevřu vchodové dveře a postavím se na schody. Chladivý prosincový vzduch mi připomene, že už odsud brzy odjedeme. Že už je to jen otázka hodin.

Dýchej, Fredriku, dýchej!

Vrátím se zpět, postavím skleničku na komodu u zrcadla a nepozorovaně vyběhnu do patra.

Theo s Antonem sedí na pohovce, oba drží v rukách herní ovladač. Vilgot – asi dva centimetry od televizní obrazovky – napjatě sleduje každou zatáčku na klikaté dráze. Uprostřed, na stolku s oválnou skleněnou deskou, stojí netknutá miska s chipsy.

„Nazdar, kluci.“ Posadím se vedle Antona. „Jak to jde?“

„Super.“ Anton ani na vteřinu nespustí oči z obrazovky. „Brzo vyhraju.“

„In your dreams,“ zamumlá Theo.

Zatímco v přízemí je stále větší hluk, opřu se a sleduju zběsilou jízdu formulí. Nejraději bych tu zůstal celý večer. Když ale zvednu oči, vidím přímo do pokoje Jennifer, a tak ten nápad hned zavrhnu.

Když Theův vůz sjede ze svahu, chlapec procedí mezi zuby nadávku. Černobílé vlajky mávají Antonovi.

„Správně!“ vykřikne.

Otočím se k Teovi.

„Příště mu ukážeš co proto, viď? Jinak by se začal moc nafukovat.“

Theo se na mě krátce usměje, Vilgot se současně snaží vytrhnout Antonovi z ruky ovladač. Anton se brání, Theo mu nabídne svůj.

„Jedno kolo! Jenom jedno, rozumíš?“ zamručí Anton na svého brášku.

Theo se k Vilgotovi odjakživa chová hezky. Dovolil mu, aby s nimi zůstal, přestože Anton byl proti. Možná to souvisí s tím, že Theo nemá žádné sourozence, s nimiž by se hádal. I on je prima. Zřejmě nemá moc kamarádů, možná proto teď tráví silvestr se dvěma malými kluky. Jistě, Anton je jen o dva roky mladší než on, jenže mezi třináctiletým a patnáctiletým může být někdy propastný rozdíl.

Theo Vilgotovi ukazuje, jak má s ovladačem zacházet. Mluví vlídným hlasem, oči mu zčásti zakrývá hnědá ofina.

Najednou na Theově místě sedí někdo jiný. Simon. Několikrát přimhouřím oči, abych zase viděl Thea. Náhle si uvědomím, že je stejně starý jako byl Simon, když umřel.

Můj mladší bratr byl také plachý a zamlklý.

„A co jinak?“

Musím se ovládnout, aby se mi nechvěl hlas.

„Jinak?“

Theo natáhne ruku ke stolu, chce si vzít chips.

„Chodíš teď na jinou školu, ne? Líbí se ti v Tygelsjö?“

Chlapec pokrčí rameny.

„Ale no tak, tati!“ Anton mě šťouchne do boku. „Je silvestr, ne? Hrajem. Musíš tu být?“

„Neboj, už mizím!“ řeknu a zvednu se.

Otevřené dveře přitahují můj pohled jako magnet, nedá se tomu zabránit.

Na čele postele visí bílá podprsenka. Vypadá to, že ji tam Jennifer pohodila, když spěchala do sprchy. Možná ji tam ale pověsila schválně.

Ztěžka polknu a seběhnu po schodech dolů.

6

Nina

„Já myslím, že si teď musíme všichni společně připít!“

Ivanka vstane ze židle a zamává skleničkou.

Nejsem zcela střízlivá, ovšem do stavu Ivanky Stenmanové mám ještě daleko. Má přivřené oči a přední zuby umazané od rudé rtěnky.

„Dobrý nápad!“ Max se také zvedne. „Nezazpíváme si, co říkáte?“

„Jasně!“ Magnus Göransson vykřikne tak silně, až mi zalehne ucho. „Tak do toho, Ivy! Zazpívej tu nejsprostší, co znáš!“

Ivanka si odfrkne a uhladí si krátké šaty.

„Já žádné sprosté písničky neznám.“

„Ivanka, Ivanka!“ skanduje Magnus.

Jens Stenman se k němu přidá, bouchá přitom do stolu.

„Moment!“ Do hluku pronikne nervózní hlas. „Nezapomeňte, že tu máme děti!“

V místnosti nastane na okamžik ticho, všichni se obracejí k hlasu.

Promluvil můj manžel. Snažím se s ním navázat oční kontakt, ale on se dívá na Maxe a Ivanku, jako by je chtěl zabít pohledem. Co je mu?

„Něco mě napadlo.“ Ticho utne můj společník u stolu. „Můžu zazpívat jednu fakt sprostou písničku. Arabsky.“

„To ne!“ Strčím Addeho do boku. „To je nefér. Jak poznáme, že je opravdu sprostá?“

Adde se rozzáří a vstane.

„Prostě mi budete muset věřit, no.“

Adde pak – v jedné ruce sklenku, v druhé pomyslnou taktovku – začne zpívat. Tleskám, Lisen se přidá a Ivanka předvádí cosi, co má zřejmě představovat břišní tanec. Brzy všichni stojí na židlích a tančí ten rádoby břišní tanec nebo tleskají do taktu. Tedy všichni kromě Antona, Thea a Vilgota, kteří se odpoutali od hry a přišli na večeři. Fredrik se toho pochopitelně také neúčastní.

„Tyhle fotky vejdou do historie!“ vykřikne Lollo s mobilem nad hlavou.

Ivanka, která vždy ráda pózuje před objektivem, tančí s takovou vervou, až upadne.

„Panebože,“ vydechne Max a pomůže jí na nohy.

Posadím se, utřu si oči uslzené od smíchu ubrouskem a napiju se bílého vína. Má svěží chuť, není ani moc kyselé, ani příliš sladké. Kromě toho je dobře vychlazené.

„Mami!“ Mezi mnou a Magnusem se objeví Vilgot. „Můžu už odsud odejít?“

Když otáčím hlavu, abych souhlasně přikývla, všechno se se mnou zatočí. Jejda! Kolik skleniček s bublinkami jsem vlastně před jídlem vypila? Přestala jsem je počítat. Musím toho víc sníst.

„Samozřejmě že můžeš.“

Chci Vilgota pohladit po tváři, ale on mi vyklouzne. Znovu se otočím k Addemu.

„Strašně dobré víno. I předkrm byl fajn.“ Sním pirožek, přisunu si židli blíž k Addemu. „O čem to bylo? Myslím ta písnička, co jste zpíval.“

„To nemůžu říct.“ V Addeho tmavých očích se zablýskne. „To není nic pro vaše nezkažené uši.“

„Nezkažené?“ Škytnu. „Pardon. Tohle se mi stává, kdykoli piju.“

„Byla to ukolébavka,“ vysvětluje Adde.

„Cože?“ Chce se mi smát. „Opravdu?“

Adde přikývne a vezme si ze svého talířku několik oliv.

„Teď mi ale musíte říct něco o Maleně!“ Jednu olivu si vloží do úst a opře se. „Prozraďte mi, kdy se jí povedl nějaký hodně velký trapas.“

„Takových by se našlo…“ Otočím se ke kratší straně stolu. „Maleno! Tvůj přítel po mně chce, abych mu vyprávěla o tvých hříších z mládí.“

Malena přeruší rozhovor s Lisen.

„O čem to mluvíš? Moje minulost je bez poskvrnky!“

Všichni se rozesmějí a současně místností zahřmí hlas Jense Stenmana.

„Na zdraví!“ Stenman se postaví a několikrát marně zašátrá po své sklenici s vínem. Najde ji a dodá: „Připijme si na naši krásnou hostitelku a na nejlepšího silvestra všech dob!“

 7

Fredrik

Fascinuje mě, že lidé dokážou sedět tak dlouho na stejném místě, mluvit naprosto o ničem a přitom ještě působit dojmem, že se cítí dobře. Rozhlížím se kolem velkého jídelního stolu a nevidím – kromě sebe – jedinou osobu, o níž by se dalo tvrdit, že se k smrti
nudí.

Ve společnosti se objevil nový člověk, a tak se Max chopil příležitosti a začal vyprávět staré historky z mládí. Kdykoli s nimi začne, jsou vždy o něco dramatičtější než posledně. Vzhledem k tomu, že Maxe Wiksella znám přes dvacet let, můžu konstatovat, že se už začínají podobat hrdinským ságám.

Nikdo z přítomných u stolu neřekne, že jsou už řádně uleželé. Naopak – hrají tu hru spolu s Maxem, hlasitě se smějí na příslušných místech. Adde se také z povinnosti zasměje. Anebo mu to skutečně přijde zábavné?

Nina sedí vedle Maleniny nové lásky, podle všeho si s tím mužem rozumí. Když Max občas udělá ve svém vyprávění pauzu, oba k sobě skloní hlavy a – aspoň mi to tak připadá – začnou si sdělovat něco důvěrného. Na Nině je vidět, že už má trochu upito, její gesta jsou rozmáchlejší, smích rozjívenější.

Připadám si jako někdo, kdo je mimo hru. Moc dobře vím proč: všichni kromě mě pijí alkohol.

Rozhodl jsem se tak po aperitivu. Uvědomil jsem si, že Nina má pravdu, sehnat taxi bude v podstatě nemožné. Přespat tady nepadá v úvahu, sedm hodin je ažaž. Za to, že taxi není objednané, můžu já. Nakonec jsem usoudil, že lepší než strávit večer stahováním aplikací všech možných taxislužeb bude, když pití zkrátka omezím. Sklenka šampaňského před jídlem, sklenice bílého k večeři a doušek bublinek o půlnoci. Po tomhle by snad neměl být problém nasednout do auta a odjet domů.

„Vy jste učitel, že?“

Oslovila mě moje společnice u stolu. Přestože jsme si během večera vyměnili pár zdvořilostních frází, pořád si nejsem jistý, jestli jsem před dvěma lety seděl u stolu právě vedle této ženy. Ale řekl bych, že spíš ano.

„Přesně tak. Tělocvik a matematika. Druhý stupeň.“

„A jste spokojený?“ Žena nakloní hlavu na stranu. „O škole dnes člověk slýchá samé hrozné věci. Děti jsou nevychované, učitelé přetížení… Náš nejmladší maturoval před pěti lety, proto už nemám přehled, jak to teď ve školství vypadá. Je to opravdu taková bída?“

„Podle mě ne. Přijde na to, kde pracujete. Na naší škole máme dobrou ředitelku. Jakmile se objeví nějaký problém, řeší ho. Když je pod jednou střechou dvě stě náctiletých, zcela bez problémů se to nikdy neobejde. Kromě toho mám rád své kolegy.“

„Vidíte nějaké změny? Myslíte si, že mladí dospělé nerespektují?“

Pokrčím rameny.

„Respekt si musí člověk získat. Samozřejmě, v porovnání s dobou před deseti lety je tu určitý rozdíl.“

Horečně se snažím pronést něco, co by nás odvedlo od tohoto tématu. Hovory o mé práci mě už nebaví. Jsem dobrý pedagog a práce s mladými lidmi mě vždycky bavila a stimulovala. Nic z toho sem nepatří, nechci se tím teď zabývat.

Náš rozhovor mi navíc připomene něco nepříjemného: párty, která právě probíhá u nás doma. Když pohlédnu na Ninu, mám pocit, že alkohol na ni má uklidňující vliv. Pokud jde o mě, mám sto chutí nasednout do auta, jet rovnou domů a holkám tu oslavu zarazit. Každý, komu bylo sedmnáct, ví, že párty v tomhle věku bývaly jednoznačně nejhorší. Anebo nejlepší. Záleží na úhlu pohledu.

Moje sousedka se nadechne, chce ještě něco říct, ale z dalších otázek a odpovědí mě naštěstí vysvobodí Lollo.

„Haló! Všichni mě poslouchejte!“

Postaví se a rázně cinkne dezertní lžičkou do skleničky.

„Budeš mít proslov?“ mumlá Max. „Panebože, taková otrava. Zkrať to, jo?“

Všichni se zasmějí, možná tím chtějí uhladit jeho komentář. Rozhlédnu se kolem sebe. Opravdu býváme pokaždé na našich večírcích takhle opilí? Není problém v tom, že jsem střízlivý a všichni mě tu dneska obzvlášť štvou? Anebo se tu nalévá nezvyklé množství pití?

„Prokristapána, už se to blíží…“ Lollo se podívá na hodinky a doširoka se usměje. „Za hodinu je tu nový rok!“ Následuje všeobecný jásot, hostitelka musí chvíli posečkat, než znovu aspoň trochu nastane klid. „Napadlo mě, že by nám teď každý mohl něco povědět o uplynulém roce. Třeba to, co nejlepšího zažil. A potom může říct, co čeká od toho nového. Není to fajn nápad? Ale buďte struční, jo?“ Obrátí se ke svému muži. „Slyšel jsi mě, Maxi? Žádné rozvláčné řeči, jen stručné. Zvládneš to?“

Všichni se opět zasmějí.

Proti jejímu návrhu se ve mně všechno vzpouzí. Tepe mi v hlavě, potí se mi dlaně a před očima mám mžitky. Chtěl bych utéct, ale sedím na měkkém sedáku židle jako přilepený.

„Báječný nápad!“ zvolá moje sousedka. „Tak já začnu!“

„Výborně.“ Lollo se usmívá. „Dej se do toho, Lisen.“

Ano, Lisen. Tak se jmenuje.

A Lisen začne. Dlouze a podrobně mluví o svém novém zaměstnání a o jednom, možná o několika vnoučatech. Poté nám sdělí, kam by ráda cestovala a tak dále, trvá to nekonečně dlouho.

Z karafy, kterou mám před sebou, si naliju vodu. V duchu prosím vyšší mocnosti, abychom postupovali směrem doprava a aby na mě nikdy nepřišla řada.

Jakmile Lisen domluví, Lollo pochopitelně ukáže na mě.

„A teď ty, Fredriku.“

Buší mi srdce, pokouším se o úsměv, ale cítím, jak se mu rty brání a vzniká z něj pouhá strnulá grimasa.

„Tak mluv, učiteli!“ zahřmí Max z protější strany stolu. „Nebo máš nějaký kostlivce ve skříni?“

„Omlouvám se.“ Vstanu. „Jen se zajdu podívat na kluky. Mám pocit, že Vilgot před chvilkou volal. Můžete pokračovat v opačném směru.“

„Nemysli si, že z toho vyklouzneš!“ haleká Max.

Nejraději bych ho začal pomalu škrtit, ale místo toho řeknu jen, že se hned vrátím nebo tak něco, a co nejrychleji odejdu z místnosti.

8

Nina

„Teď je řada na tobě, miláčku.“ Lollo se na mě podívá. „Tak povídej. Zajímá nás, co bylo letos nej? Co čekáš od příštího roku?“

Abych získala čas, napiju se trochu vína, které se podává k dezertu. Když tyhle zpovědi začaly, líbilo se mi to, typický nápad z Lolliny hlavy. Jenže najednou musím říct něco, co má hlavu a patu.

Za několik minut je tu půlnoc, perfektní příležitost vyházet staré vánoční hvězdy a dát do vázy čerstvé tulipány. Proč myslím na kytky? S pitím jsem to přepískla, pořád se mi trochu motá hlava.

Do boku mě dloubne Adde.

„No tak, Nino! Máte trému?“

Nechci se uchechtnout, ale stejně se tomu neubráním, je to dozvuk mých večerních návalů smíchu. Už dlouho jsem se na večírku necítila tak dobře. Adde je milý a zábavný. Doufám, že jim to s Malenou vydrží, zdá se mi, že je pro ni ten správný typ. Vyrovnaný muž, přitom s jiskrou v oku.

„No, já…“ Usměju se na Lollo, snažím se soustředit. „Byl to dobrý rok, ale kdybych měla vypíchnout nějaké highlights, nic zvláštního mě nenapadá.“

Lollo nakloní hlavu na stranu.

„Tak aspoň na jednu dobrou věc si vzpomeneš, ne?“

Čím víc přemýšlím, tím je to obtížnější. Pokud bych měla uplynulý rok blíž zhodnotit, nebyl nic moc. S Fredrikem jsme se většinou míjeli. Buď jsme mlčeli, nebo jsme se hádali. Vilgot měl čtyřikrát zánět středního ucha, se Smillou jsem se hádala v podstatě o všem, co může zavdat příčinu k hádce, a museli jsme předčasně ukončit dovolenou, protože nám v kuchyni praskla voda.

„Tak dobře,“ řeknu nakonec. „Nejlepší bylo to, že se má naše rodina dobře a že máme tak milé přátele.“ Ozve se rošťácké písknutí, Max zřejmě tuto poklonu vztáhl na sebe. „A do příštího roku bych ráda…,“ mé oči putují kolem stolu a zastaví se u Fredrikovy prázdné židle, „… aby se nám vedlo dobře i nadále.“

Prokristapána. Kolik bodů na stupnici od jedné do deseti můžu dostat za takhle banální odpověď? Vážně si do budoucna přeju jen to, aby se naše rodina měla dobře? Je to trapné. Všichni ostatní mluvili o tom, co je čeká v práci, o vzrušujících dovolených a o maratonských bězích.

Stárnu? Nejspíš ano. Tak proto se mnou už Fredrik nechce mluvit? Protože jsem v jeho očích stará a nudná? A ošklivá?

V současné době spolu nespíme. Až doteď jsem o našem neexistujícím sexuálním životě skoro nepřemýšlela, ale najednou to jasně vidím: on skutečně neexistuje.

Žijeme s našimi dětmi už tak dlouho, že to chuť na sex víceméně vytlačilo. Mám-li být upřímná, ani mi to nechybí. Hlavu mám plnou jiných věcí: práce, rodinné logistiky a bůhvíčeho ještě. Uvolnit se, užívat si, to mi za této situace často připadá jako něco zhola nemožného.

Kdy jsme spolu spali naposled? Před půlrokem? Pokud ano, je tahle pauza rekordní, náš celibát netrval takhle dlouho ani po mých porodech.

Můj muž má pořád pěknou postavu, jeho šediny jsou elegantní. Nosí sportovní typ oblečení, které působí přiměřeně mladistvým dojmem. A já? Od doby, co jsme se poznali, jsem přibrala několik kilo a moje prošedivělé vlasy nejsou ani zdaleka tak elegantní jako ty jeho.

Zničehonic mě něco napadne: není mi Fredrik nevěrný? Neschází se s jinou ženou? S nějakou mladší, štíhlejší a zábavnější?

Zvednu poloprázdnou sklenici a pořádně si přihnu. Víno mi stále chutná. Sklopím oči a uhladím si šaty, u pasu se mi nakrabatily. Zhodnotím, že mým prsům nelze nic vytknout. A tak strašně tlustá zas nejsem.

„Tak jo!“ volá Lollo. „Fredrik se šel někam zašít, takže jako poslední promluví Max.“ Pohlédne na svého manžela. „Ale máš na to jen tři minuty, ani o vteřinu dýl. Musíme to stihnout do půlnoci.“

Během krátkých proslovů se nikdo nepostavil, ale Max to samozřejmě udělá. Nejprve si teatrálně odkašle.

„Drazí přátelé!“ Přejede po nás pohledem, jako by byl duchovní pastýř a my jeho zbožné ovečky. „Tohle byl fantastický rok! Business as usual, spousta rozdělaných věcí. Jak víte, mám to tak rád.“ Uchopí skleničku, napije se vína a znovu ji postaví na stůl. „Kromě toho se mi dařilo v golfu, dostal jsem se na 6,2.“ Kdosi zatleská a Max pokračuje: „Co si přeju do příštího roku? Doufám, že ta naše směšná vláda konečně úplně uzavře hranice. Člověk už aby se pomalu bál vyrazit do města…“

Lollo ho šťouchne do boku.

„Lásko, hlavně žádné otravné řeči o politice!“

Max její poznámku ignoruje.

„Jeden nemusí mít doktorát, aby mu došlo, že Švédsko má problém. Na ulicích je plno žebráků a jinejch nepoctivejch vyvrhelů.“

„To už by stačilo.“

Lollo je tentokrát o něco důraznější. Max rozhodí rukama a zadívá se na ni mdlým pohledem.

„Ale vždyť je to pravda!“

Tak tohle je opravdu hodně trapné.

„Neposlouchejte ho,“ pošeptám Addemu. „Max to přehnal s pitím. On obvykle nemívá…“

„Můj otec to tušil už před dvaceti roky.“ Max je v ráži, mává rukama. „Viděl, že se Švédsko řítí rovnejma nohama do pekla. Nemyslím, že se to obrátilo k lepšímu. Krucinál, za nějakou dobu budeme místo silvestra slavit muslimskej novej rok.“

Malena vstane.

„Omlouvám se, ale máme tu mezi sebou jednoho muslima. Prosím, můžeš mu to říct do očí!“

Max na okamžik upadne do rozpaků, ale hned se vzpamatuje.

„Co to povídáš, Maleno!“ Obrátí se k Addemu a nasadí široký úsměv. „Já přece nemluvím o tobě. Ty mluvíš švédsky, pracuješ, odvádíš daně, ne? Mluvím o těch druhých, co žijou z dávek…“

„Tak dost!“ Ve dveřích stojí Fredrik. „Jsi opilý, Maxi. A plácáš nesmysly. Už to nechceme poslouchat.“

„Ale no tak, Fredde.“ Max se ušklíbne. „Nebuď tak příšerně politicky korektní. Otevři oči a přiznej, že Švédsko má problémy. Velký problémy.“

Fredrik vykročí ke stolu a upře na Maxe pohled.

„Největší problémem téhle země jsou lidi jako ty…“

„Hola hola!“ Lollo zoufale cinká lžičkou o skleničku. „Z tohohle roku zbývá už jen deset minut. Navrhuju, abychom se přesunuli na terasu. Hned dostanete šampaňské.“

Rychle to ukončíme, víceméně všichni pospíchají od stolu. Mezi Addem a Malenou probíhá tichá, ale vzrušená konverzace.

Fredrik spěchá ke mně.

„Pojď,“ řekne mi. „Odjíždíme.“

„Teď?“

„Ano.“ Manželem cloumá zlost. „Hned. Nebudu tady už ani minutu!“

Položím mu ruku na paži – částečně také proto, že se mi pod nohama houpe podlaha.

„Uklidni se, miláčku. Nemůžeme se odsud jen tak vypařit. Lollo toho na půlnoc hodně připravila. Za to, že když se Max opije, vede blbé řeči, nemůže.“

„Vždycky to byl blbec,“ mumlá Fredrik. „Většinou ale ty své zatuchlé názory dokáže udržet pod pokličkou.“

„Připijeme si a pak odjedeme.“

Políbím manžela na tvář a odtáhnu ho do předsíně. U dveří stojí Anton a Theo. Jsou oblečení a připraveni se jít podívat na ohňostroj.

„Vilgot spí?“ zeptá se Fredrik a Anton přikývne.

O několik minut později se ocitáme na terase. Lollo ji vyzdobila světelnými řetězy a svíčkami a vytvořila z ní pohádkový svět. Svíčky rozmístěné ve skupinách na dřevěných deskách doplňuje vkusné aranžmá ze zimních rostlin v květináčích obalených jutou. Lollo má na sobě jakýsi kožíšek a právě horlivě rozlévá šampaňské do skleniček s úzkým hrdlem. Všimnu si úžasného svícnu z ledu, v němž jsou zamražené růže barvy slonové kosti. Stojí na stole vedle skleniček a pomalu se rozpouští. Jak to Lollo mohla všechno zvládnout?

Manželské páry ze sousedství se shromáždily u dveří na terasu, Adde s Malenou stojí opodál. Malena divoce gestikuluje, Adde jí pokládá ruku na rameno, asi ji chce uklidnit. Max stojí u rachejtlí uprostřed trávníku. Jeho skloněná postava se míhá za střechou bazénu.

„Nechoďte moc blízko!“ Fredrik se pokouší oslovit chlapce, pak se obrátí na mě. „Neměl by s tím manipulovat, když je v tomhle stavu.“

Zadívám se na Maxe. Ze sčesaných vlasů se mu uvolnilo několik pramenů, padají mu do očí. Zápolí s krabičkou sirek, dlouze u toho nadává. Rozškrtnout sirku ve vlhkém vzduchu asi není tak snadné.

„Já myslím, že to dopadne dobře,“ řeknu a podám manželovi sklenici. „Ty nejnebezpečnější typy rachejtlí jsou naštěstí zakázané.“

Díky chladu trochu vystřízlivím. Odteď už budu pití alkoholu vždycky prokládat vodou.

V tu chvíli Lollo zvolá: „Štastný nový rok!“, načež propukne kontrolovaný chaos. S Fredrikem se vmísíme mezi ostatní hosty. Připíjíme si, objímáme se a navzájem si přejeme úspěšné vykročení do nového roku.

Maxovi se nakonec podaří zapálit sirku a k tmavě šedému nebi začnou vyletovat pestrobarevné rachejtle. Aplaudujeme a při každé další kaskádě zářivých hvězd nad našimi hlavami nadšeně zahalekáme.

Ve ztuhlé ruce svírám Lollinu designovou sklenku, opřu se zády o Fredrika a schoulím se do jeho hřejivé náruče. Mlčky sledujeme ohňostroj u sousedů, který vybuchuje nad živým plotem a není ani zdaleka tak velkolepý.

Pootočím se a snažím se Fredrikovi pohlédnout do očí.

„Šťastný nový rok!“

Usměje se.

„Šťastný nový rok, Nino!“

Přiťukneme si. Chce se mi říct něco v tom smyslu, že tenhle rok byl mizerný, ale na poslední chvíli si to rozmyslím. Pošpinit první rozechvělé vteřiny toho nového takovým hořkým komentářem by nebylo dobré. Jako bych se obávala, že by snad hořkost mohla poznamenat všechny následující minuty, vpít se do nich. Možná právě teď, v tomto okamžiku, máme šanci nechat všechno staré za sebou a začít uvažovat jinak.

Já vím, že kalendář si vymysleli lidé. Že se nový den neliší od toho, který právě uplynul. Přesto – pro tentokrát – by nám ta symbolika – nový rok a nové možnosti – mohla přece jen nějak pomoct. Možná si díky tomu zase k sobě najdeme cestu.

Postavím se na špičky a Fredrika políbím. Opět si připijeme. Něco mi říká, že všechno bude dobré. Že to takové skutečně může být.