Přeložila Marie Macháčková

Copyright © Cynthia Harrod-Eagles 2019

First published in the United Kingdom in the English language in 2019 by Sphere,

an imprint of Little, Brown Book Group.

This Czech language edition is published by arrangement

with Little, Brown Book Group, London.

Translation © Marie Macháčková, 2022

ISBN 978-80-242-8108-7

Kapitola první

Prosinec 1918

Před pařížským nádražím Gare de l’Est zastavil vůz se symbolem Červeného kříže po stranách a na střeše a z něj vystoupili dva muži a dvě ženy. Ženy byly ve středním věku, zpod praktického klobouku jim vykukovaly nakrátko zastřižené vlasy, na sobě měly dlouhý armádní kabát a na nohou pevné vysoké boty. Muži byli mladší a při loučení vypadali zdráhavě, jako kdyby měli slzy na krajíčku.

Jeden z nich, Morgan, si se všemi ještě jednou dokola potřásl rukou. „Připadám si hrozně provinile,“ zasténal.

„Nesmysl,“ prohlásila Laura Hunterová bryskně. „Splnili jste svou povinnost. Válka skončila. Samozřejmě že musíte domů.“

„Vaše matky se vás už nemůžou dočkat,“ dodala lady Agnes Daubeneyová, které se neřeklo jinak než Annie.

„A stejně, včera jste poslali telegram, tudíž musíte jet tak jako tak,“ připomněla jim Laura. Osobně si nebyla jistá, jestli se jim vůbec podaří dostat se do vlaku směr Bar-Le-Duc. Vzhledem k přesunům armádních jednotek praskala železnice ve švech a pro Gare de l’Est to platilo dvojnásob, protože nádraží sloužilo jako výchozí bod pro spojeneckou armádu směřující do Štrasburku. Ale touha po domově je silná motivace, ta se nedá potlačit.

Jean-Marie se naposledy otočil, objal otlučenou kapotu sanitky a zajíkavě vykřikl: „Au’voir, Mathilde!“ A byli pryč.

Laura se zasmála. „Skoro jako kdyby sanitka byla domácí mazlíček, kterého se chystáme uspat.“

„Neposmívej se jim. Já pro ni mám taky slabost,“ přiznala Agnes.

„Dobře nám sloužila, je to hodná holka,“ souhlasila Laura. „A teď bychom z ní měly vystěhovat všechno zařízení.“

Matilda byla jedna z radiografických sanitek lady Overtonové, jejichž provoz se platil z darů veřejnosti. Každý vůz dostal dívčí jméno a ženy po celé zemi, které se jmenovaly stejně, měly možnost darovat libovolný obnos, který si mohou dovolit. Ukázalo se, že lákadlu mít takovou jmenovkyni se nedá odolat, a tak na frontě jezdily sanitky jménem Margaret, Alice, Helen, Gladys, Berta…

Annie a chlapci – mladí Francouzi, kteří z důvodu nějakého hendikepu nemohli sloužit v armádě – se v pařížském Ústavu pro radium naučili ovládat rentgenové přístroje a Laura se k nim připojila jako řidička.

„To bylo ale dobrodružství,“ povzdechla si Laura, když se blížily k Hôpital de la Pitié. Radiografické sanitky nabízely možnost využít rentgen pro zraněné vojáky co nejblíže fronty. V závěrečné fázi vojenského konfliktu se boje z poziční války v zákopech daly znovu do pohybu a nepřítel tedy mohl být kdekoli a zaútočit odkudkoli. Půl roku se Laura kodrcala vozem po křivolakých a zhusta neoznačených polních cestách, podle dunění dělostřelecké palby odhadovala, kde zrovna probíhá fronta, vyhýbala se kráterům a sutinám, v něž se proměnily rozbombardované vesnice, a snažila se uniknout německým letounům, které ke konci války útočily na všechno, co se hýbalo.

Bylo to vzrušující, pravděpodobně nejnapínavější práce, do které se kdy pustila. Ale když byl vyhlášen klid zbraní, o jejich řemeslo, jak tomu Laura říkala, už nebyl zájem. Na lady Overtonovou se s naléhavou prosbou obrátila pařížská nemocnice, která potřebovala radiografické vybavení. Vzhledem k tomu, že Matilda se nacházela zrovna nedaleko a vlastně už ji na frontě nebylo potřeba, lady Overtonová se rozhodla, že vybavení nemocnici daruje. Lauřina mise tedy skončila.

„Co teď budeš dělat?“ zajímala se Annie, která vyhlížela ven na rozbité pařížské ulice, jimiž zrovna projížděly. Obchody byly zavřené, budovy, poničené bombardováním, měly zatlučená okna a dveře, v příkopech podél cest se válelo smetí a z trhlin ve zdivu vyrůstal plevel. Život se sem přesto začínal vracet.

„Vlastně nevím,“ odpověděla Laura. „A co ty?“

„Ráda bych jela domů,“ přiznala Annie. „Viděla se s rodinou. Odpočinula si. Celý rok jsme se ani nezastavili. Necítím se zrovna nejlíp.“

„Vypadáš přešle,“ připustila Laura a vrhla na ni zboku krátký pohled. „Pořád máš ještě vyrážku?“

„Ano. Ale nic strašného. Jsem prostě jenom unavená.“

„Měla bys jet,“ prohlásila Laura. „A nemusíš se za nic omlouvat.“

„Tobě se domů nechce?“

„Zatím ne,“ řekla Laura. „Osobně mám pocit jakési neukončenosti. Navíc co mě doma čeká? Hrozně se bojím, že teď po válce naženou ženy zase k plotně. Nezdá se mi, že by nám dopřáli nějakou legraci.“

Annie se usmála. „Ty si určitě zábavu najdeš.“ Znala Lauřinu dobrodružnou minulost. Pro nepokojné povahy, jakou měla ona, znamenala válka osvobození. „Ani mně domácí práce, úklid salonu a aranžování květin ve váze zrovna neschází. Ráda bych si odpočinula, ale potom bychom se možná ty a já mohly vrhnout do nového dobrodružství.“

„Až budeš připravená, ozvi se,“ souhlasila Laura. „Á, tady to je. Kam vlastně máme zajet? Někam tamhle dozadu, pokud to dokážu posoudit.“

Když ze sanitky vystěhovaly rentgenové přístroje, vozu se hodně odlehčilo a po hrbolatém dláždění nadskakoval s obnovenou energií a ještě hlasitějším řachtáním. Laura zamířila zpět do levného hotelu na Montmartre, kde si včera večer pronajaly pokoj. Místo si zvolily proto, že na konci ulice byly garáž a dílna, kde mohly vůz zaparkovat pod střechou. Laura ho nechtěla nechávat volně na ulici, protože se bála, že jim ho někdo poškodí.

Cestou zamyšleně mlčely. Nakonec se Laura ozvala: „Den je ještě mladý, nebo relativně mladý. Kdyby sis, až se vrátíme, hned sbalila, zavezla bych tě na nádraží. Vsadím se, že bys ještě stihla dnešní vlak. V Calais bys mohla nasednout na noční trajekt a ráno bys byla doma.“

„Ty jsi hned se vším hotová,“ smála se Annie.

„Nemá smysl se zdržovat v Paříži, když máš možnost hned ráno obejmout matku a vyspat se ve vlastní pohodlné posteli.“

„Snad se mě nesnažíš zbavit?“

„Už se nemůžu dočkat. Nerada vidím, když kamarádka trpí.“ Přišlápla pedál o něco víc k podlaze, Matilda přelétla přes nerovnost na silnici a dopadla se zaduněním opět na zem. „A až budeš doma, zajdi si s tou vyrážkou k lékaři.“

„Nesnáším našeho doktora. Je to starý hlupák.“

„Zajdi do Endell Street a navštiv jednu z našich lékařek. Nebo si vyhlédni nějakého šarmantního doktora a nenech se odbýt. Ale někdo by tu vyrážku vidět měl. Nelíbí se mi.“

„Tak dobře, poslechnu tě. Opravdu ti nevadí, že tady zůstaneš sama?“

Laura se zasmála. „Je mi čtyřicet šest a mám zbraň. Nic se mi nestane.“

Pár dní strávila tím, že uklízela vůz a spravovala motor. Přitom čekala na zprávu od lady Overtonové, co má s prázdnou sanitkou udělat. Nakonec přišel telegram: „Už pro ni nemám další využití. Naložte s ní dle libosti.“ A tentýž den dorazila zpráva od majora Ransleyho, který jí oznamoval, že dostal pár dní dovolenku, a navrhoval, že by se mohli sejít v Paříži. „Znám tam báječnou malou restauraci. Často jsem do ní chodil na saláty. Rád bych tě tam pozval.“

Pokud ten podnik pořád existuje, pomyslela si Laura. A jestli je otevřený. A stále tak báječný. Ale v každém případě se těšila, až ho znovu uvidí. Koncem války se oba tak často přesunovali z místa na místo, že jim dalo hodně práce, aby udrželi kontakt, natož měli šanci se setkat. Laura přemýšlela, jak asi příměří jejich vztah změní – jestli nebo kdy Ransley pojede domů, a co si v obou případech počne se životem ona.

Nyní, o dva dny později, seděli v kavárně v postranní uličce kousek od bulváru Saint-Germain a hleděli na sebe přes stolek. „Je to neskutečné,“ prohlásila Laura. „Sotva před čtyřmi týdny jsme všichni tančili v ulicích a samým vzrušením se líbali s naprosto cizími lidmi…“

„Mluv za sebe,“ prohlásil major důstojně. „Pokud já si vzpomínám, tak když vyhlašovali příměří, zrovna jsem prováděl amputaci. Chudák,“ dodal, „nevím proč, ale připadalo mi horší, že ho zranili v poslední minutě. Ztráta končetiny je ztráta končetiny. Jmenoval se Strickland a bylo mu pouhých devatenáct.“

„Neříkej mi, že si pamatuješ jméno každého ,chudáka‘, kterého jsi operoval.“

„Doufám, že ne. Bylo jich příliš mnoho. Jako listí na stromech. Co jsi chtěla říct?“ Když viděl, že už ztratila nit, napověděl jí: „Zmiňovala ses, že ses líbala na ulici s každým na počkání.“

„Aha, ano. Chtěla jsem říct, že jsme byli tak nadšení a vzrušení, ale teď si připadám divně prázdná a rozklížená. Kam se všechna ta euforie poděla?“

„Nesmíš zapomínat, že to není mír, nýbrž jenom příměří,“ upozornil ji Ransley a dolil jí víno.

Laura se nad jeho slovy zamyslela. „Snad si nemyslíš, že Němci znovu začnou?“

„Řada nejvyšších šarží se toho bojí. Někteří věří, že byla chyba nechat je odpochodovat spořádaně prapor po praporu, v uniformách a s veškerou výzbrojí. Měli jsme jim dát jasně najevo, že jsou poražení. Poslat je zpátky pod dozorem ve vlacích a náklaďácích.“

„Proč na tom tolik záleží?“ zajímala se Laura. „Nebo to je jeden z těch rozdílů mezi muži a ženami, které jsem nikdy nepochopila?“

„Částečně ano, ale záleží na tom i proto, jak to v Německu podají domácí politici a noviny. My víme, že by Němci o moc déle nevydrželi, že už byli na lopatkách, ale hlavouni v nové německé republice to tak nejspíš nebudou chtít vidět. Jejich hrdost a práce požadují, aby vykreslili růžovější obrázek. Obávám se, že příměří mohou využít k tomu, aby nabrali dech a síly k dalšímu útoku.“

Laura pokývala hlavou a pomyslela si: O důvod víc, proč tady ještě zůstat. Nahlas řekla: „Ohromilo mě, že jsi to místo tady znovu objevil.“

„Mám velmi dobrý orientační smysl,“ prohlásil dotčeně.

„A ještě více mě překvapilo, že je tady tentýž majitel.“ Vítal Ransleyho s uslzenýma očima a záplavou francouzských slov a objímal ho jako dávno ztraceného syna. „Musel jsi sem chodit opravdu často, když jsi zanechal tak nesmazatelný dojem.“

„V jednu dobu jsem tady byl pečený vařený. Tehdy to tu bylo doupě literátů. Viděl jsem tady Bazina, Daudina a jednou samotného Zolu.“

„A rozuměl jsi tomu, co ti majitel povídal?“

„Ty ne?“

„Umím francouzsky jen to, co jsem pochytila ve škole. Ten člověk mluvil až moc francouzsky a jeho přízvuk se ani v nejmenším nepodobal přízvuku slečny Yorkové.“

Ransley se zasmál. „Sliboval nám jídlo hodné krále. A potom to poněkud pokazil tím, když dodal, že v Paříži není z čeho vařit. Obávám se, že to nakonec bude koňské maso – snad nejsi moc přecitlivělá.“

„Týden přes vyhlášením příměří jsem jedla oslí maso. Nebo se o to aspoň pokoušela. Přece víš, jak starý musí osel být, aby pošel, a tohohle si majitel očividně cenil tak moc, že čekal, až zvíře umře přirozenou smrtí. Kůň je tedy posun k lepšímu.“

Jídlo bylo nakonec o moc chutnější než všechno, co ve válkou zničené Francii nedávno jedli: hustá masová polévka, zřejmě z králíka, znamenitě ochucená notnou dávkou cibule a bylinek, a palačinka s kdouloňovým džemem, která byla úplné zjevení. Završením byla vejce. Uplynulé čtyři roky jich byl nedostatek, takže po nich byla velká poptávka. Jak se k nim majitel tak malé kavárny dostal, na to se raději neptali. Naservíroval jim je s rozmáchlým triumfálním gestem a přitom na ně nenápadně zamrkal. Aby uctil dlouholetého vzácného zákazníka, zjevně dokázal z klobouku vytáhnout víc než jednoho králíka.

„A co je na tom nejlepší,“ poznamenal Ransley, když studoval vinný lístek, „řada předválečných kvalitních vín měla čas dozrát ve sklepích, bezpečně uložených před německými bombami hluboko pod zemí. A neměl je kdo pít.“

Po kávě – nechutné břečce, naředěné obvyklou cikorkou a kdoví čím ještě – si zapálili cigaretu a pokračovali v nerušené konverzaci.

„Když nade mnou dnes ráno přeletělo letadlo, přikrčila jsem se,“ přiznala Laura. „Ale byl to náš pilot. Zřejmě se byl proletět jen tak pro radost.“

„Stále podnikají průzkumné lety,“ přitakal Ransley. „Kontrolují, co mají Němci za lubem.“

„A kvůli tomu létají nad Paříží?“

„No, tohle byl asi přece jen let pro radost, ale slyšel jsem, že posílají několik perutí nad Štrasburk, aby dávaly zprávy spojenecké armádě na Rýnu.“

„Dobře. Ale já spíš přemýšlela, jak dlouho to ještě potrvá, než se přestaneme krčit. Nebo pokaždé, když práskne výfuk, se vrhneme na zem?“

Ransley se zasmál. „To se ti vážně stalo?“

„Včera,“ připustila. „Nenuť mě, aby se červenala. Roztrhla jsem si punčochu – kdybys jen věděl, jak obtížně se shánějí nové…“

„Jakmile se věci vrátí k normálu, koupím ti jich tucet.“

„A já je budu pietně uchovávat v šuplíku navěky a chodit se na ně dívat. A kdy to bude – ten normál? Už víš, kdy tě pošlou domů?“

„Poslední smlouva mi vyprší v dubnu. Tady je pořád co dělat. Nehody a nemoci nás zaměstnávají příměří nepříměří. Navíc se musíme postarat o raněné, kteří dosud nebyli evakuovaní, nemluvě o tom, že se začínají vracet váleční zajatci. Trpí různými nemocemi a neléčenými zraněními.“

„Ale jsi tady přece už tak dlouho. Kdyby sis dal žádost, určitě by tě do Anglie poslali,“ předpokládala.

Zatvářil se omluvně. „Možná ano.“

„Tobě se domů nechce,“ pochopila.

„A tobě?“

„Ženské jednotky první pomoci FANY tady zůstávají,“ poznamenala.

„Musí se řídit pokyny své organizace.“

„To ano. A já mám zase sanitku. Lady Overtonová mi ji darovala. Stačí jen dodat pár lavic a upravit rámy na lehátka. Paní, která mi pronajímá pokoj, má syna, který mi to upraví. Ten nebožák je válečný invalida, ale je zručný a bez problémů tuhle práci zvládne. Navíc si vydělá trochu peněz.“

„A co s tím pak?“ zajímal se Ransley.

„Zpátky do Hazebroucku, Popu nebo někam podobně. Vždyť víš, že vozidel není nikdy dost. Můžu převážet raněné nebo jako taxi vozit sem a tam ošetřovatelky a důstojníky. Pokud ty tady ještě zůstaneš dalšího půl roku, klidně tady můžu vydržet i já,“ uzavřela. Vzal ji za ruce. „To mi moc lichotí. Zůstaneš tady kvůli mně?“

„Nenaparuj se,“ odbyla ho prostořece. „Prostě mi připadá zbabělé nevydržet až do konce. A kdyby Němci znovu zaútočili…“

„Na to radši nemysleme,“ přerušil ji Ransley spěšně. „To je příliš děsivá představa. Soustřeďme se radši na nás.“

„Na nás?“ opakovala opatrně.

„Na náš sňatek. Můžeme se přece vzít i tady. Je to úplně legální.

Říkala jsi, že si mě vezmeš, až válka skončí…“

„A ta ještě neskončila, jak jsi mě sám upozornil – je to zatím jen klid zbraní.“

„Má drahá, čeho se tak bojíš? Změnila jsi snad názor?“

Bylo jí jasné, že se ho dotkla, a tak ho rychle ujistila: „Chovám k tobě pořád tytéž city, ale… no, možná ti to vzhledem k mému nekonvenčnímu chování připadá zvláštní, ale ráda bych se vdávala doma a měla tradiční svatbu. Rodinu by to moc potěšilo – už před lety nade mnou zlomili hůl. Není třeba pořádat žádnou velkou oslavu – to by v našem věku působilo směšně –, ale líbilo by se mi, kdybychom se všichni sešli. A ty máš přece sestry. Nechceš, aby u toho také byly?“

„Uděláme to tak, jak si budeš přát,“ slíbil jí. „I kdyby to mělo znamenat, že budu bez tebe ještě dalších pět šest měsíců.“

„Čeká tě tolik práce, že ti čas uteče jako voda.“

„Možná máš pravdu. Příští měsíc začnou naši ženisti zneškodňovat nevybuchlé bomby, takže k nám nepochybně doputuje řada nových zákazníků.“

Laura se neklidně ošila. „Doufám, že někdo tvoji práci náležitě ocení.“

„To je náhoda, že to říkáš. Skromnost mi téměř nedovolí se o tom zmínit, ale pokud bychom se měli brát…“

„V této věci nepanuje ani stín pochyb.“

„… potom bych ti to měl asi říct. Dostal jsem řád za vynikající službu.“

Rozzářila se. „Opravdu? Za nějakou konkrétní věc?“

„Za to, že jsem poslední měsíce války vedl polní nemocnici těsně u fronty. Měl jsem štěstí,“ dodal zprudka. „Čtyři sta sedmdesát vojenských lékařů bylo zabito, bůhví, kolik jich bylo raněno, a já z toho vyvázl bez škrábnutí, se slávou a k tomu s krásnou ženou.“

„To si zaslouží oslavu,“ prohlásila a oči jí zářily. „Co tvoje správcová? Jaká je?“

„Zapšklá.“ Hned pochopil, kam Laura míří. „Obávám se, že nám to neprojde.“

„Moje by možná mohla přimhouřit oko. Postel je malá a matrace za moc nestojí, ale…“

„Ty jedna svůdkyně,“ zašeptal. „Ještě že jsi souhlasila, že si mě vezmeš. Svět zatím není na takové volnomyšlenkářky připravený.“

V Elmsu byla zrovna ten den uklízečka paní Chaplinová, která téměř vždycky věděla nějaké nové napínavé drby, takže na oběd, jak se říkalo dopolední svačině, se dostavili všichni. Slanina chyběla, protože dívka, která rozvážela zboží, spadla znovu z kola a dorazila s takovým zpoždění, že kuchařka musela vytáhnout k chlebu sýr, ale nikdo si nestěžoval. Díkybohu, pomyslela si, že aspoň sýru měli dost. I na večeři jim připravila velkou porci makaronů se sýrem. Snažila se tak vypořádat s nedostatkem masa, i když zahradník Munt bude nepochybně zase nadávat. Ale ten si stěžoval na všechno.

Paní Chaplinová dožvýkala první krajíc chleba a potom utrousila magická slova: „Už jste to slyšeli?“ Všichni se hned naklonili blíž.

„Povídejte, paní Chaplinová,“ pobídla ji kuchařka a dolila jí čaj.

„Ta služka Lillian, která u vás pracovala…“

„Byla tady jako služka předtím, než jsi nastoupila,“ doplnila kuchařka kvůli kuchtičce Eileen. „Odešla odtud do zbrojovky.“

„Takže,“ chopila se paní Chaplinová znovu slova, „ta je mrtvá.“ Zděšené výkřiky, které se rozlehly kolem stolu, byly dostatečně povzbudivé. „Vím to od svého Bena, který se to doslechl od Dona Spignaila, když si k němu přišel pro nový kovový kroužek na uzdu pro koně, a ten to zase slyšel od své Rosemary, která je uklízečkou ve zdejší nemocnici.“

„Co se stalo?“ zajímala se kuchařka, která si soucit zatím nechávala pro sebe, dokud nezjistí, že je opodstatněný. Svého času Lillian varovala a říkala jí, aby do továrny nenastupovala – ale poslechla ji ta holka?

„Nakonec se shodli, že měla nemocná játra. Bylo jí teprve šestnáct, v březnu by jí bylo sedmnáct. Hned si toho nevšimli – při onemocnění jater člověk zežloutne, ale ona už žlutá byla od toho trinitrotoluenu z fabriky. Potom otekla, zvlášť břicho, a tak si její táta myslel, že se někde spustila, a dal jí pořádný výprask, ale přísahala na Bibli, že ne, a nakonec jí bylo tak špatně, že ji odvezli do nemocnice a prohlásili, že jsou to játra. Opuchla úplně celá, obličej měla nafouklý jak balon, a nakonec už pro ni nemohli nic udělat. Umřela v pátek v noci. Rosie Spignailová povídala, že když ji pak prohlíželi, měla játra tak ohromná, že vážila přes čtyři kila. Není divu, že si mysleli, že bude mít dítě.“

„Ještě dobře, že ho neměla,“ podotkla kuchařka nepřítomně.

„Děti dělnic ze zbrojovky jsou prý taky žluté.“

Panská Ada na ni vrhla mírně káravý pohled. „Měli bychom projevit trochu lítosti. Chudák Lillian! Takový hrozný konec – a byla tak mladá.“

Kuchařka se zastyděla, a kdykoli byla v rozpacích, držela se pravidla „nejlepší obrana je útok“. „No, já ji varovala! Říkala jsem jí, co se stane. Ale poslouchala mě? Kdepak. Postavila si hlavu, a že prý půjde do zbrojovky a basta. Na takovém místě nezabíjí jen nehoda nebo výbuch, ale i nejrůznější nemoci. Samozřejmě, že je mi jí líto. A jejích rodičů taky. Bylo to hezké děvče. Tak si z toho aspoň vezmi ponaučení,“ dodala a obrátila se na Eileen. „Mnoho děvčat si myslí, že na službu je jich škoda, a pak spláčou nad výdělkem. Tady máš slušné místo, na to nezapomínej.“

„Já vím,“ souhlasila Eileen poddajně. „Já bych nikdy takhle nikam nešla. Máma by mě zabila, kdybych šla do fabriky.“

„Nebuď hloupá,“ odsekla Ethel. „Přece nejsou jenom zbrojovky.

V obyčejné továrně ti nic nehrozí.“

„A že ty jsi furt tady,“ ušklíbl se Munt. „Řečí máš jak voda, ale dřepíš pořád na místě.“

Ethel se s Muntem nehádala. Věděla, že by to k ničemu nevedlo.

Vstala. „Musím jít. Moje miminko už bude vstávat.“

„Není to tvoje miminko,“ volal za ní Munt.

Ada vypadala zamyšleně. „Ale má pravdu, ne? V některých továrnách přece nic moc nehrozí. A ne všechny dělnice ze zbrojovek onemocní.“

„Mám na mysli jen Eileenino blaho,“ bránila se kuchařka. Rozčílilo ji, že někdo hatí její bohulibou snahu.

„Ta obří nafouklá játra bych rád viděl,“ povzdechl si toužebně Timmy.

„Ne, neviděl,“ odbyla ho kuchařka automaticky.

„Ale jo, vážně! Nebojím se. Znám kluka, co dělá v nemocniční márnici. Až vyrostu, chci to dělat taky – kuchat těla, odřezávat kůži, nohy a tak.“

Munt se naklonil a vlepil mu záhlavec. „To by stačilo. Za čtyři roky ve válce jsme si vykuchaných těl užili víc než dost.“

„Když sem přišel, byl to hodný kluk,“ ozvala se kuchařka a probodla Munta zlověstným pohledem. „Vážně nevím, co vy s nimi provádíte. Máte na ně špatný vliv.“

„To je tou válkou,“ mínila Ada. „Všechno jde od desíti k pěti. Příměří na tom nic nezměnilo. Občas mě napadá, jestli tomu někdy bude konec.“ Její muž byl zabit ve Francii: jako manželé společně prožili jen dva dny.

Kuchařka souhlasila. „Nikdo není tam, kde by měl, a nechová se, jak by měl. Všechno je rozbité, nic ne nedá sehnat a chybí i základní věci. A prý se zas vrací španělská chřipka. A teď ta hrozná zpráva o Lillian.“

„A co Emily?“ prohodila Ada. „Zajímalo by mě, co se s ní stalo.“

„O tu strach nemám,“ zahučela kuchařka. „Naše malá slečinka! Prostě si odjela do Irska a neuznala za vhodné se vrátit. Ani mně, která jsem byla jako její matka, nedala vědět. Bylo jí jedno, že si tady budu dělat starosti.“

„Nic už není jako dřív,“ opakovala Ada smutně.

Druhá pokojská Beryl, jejíž dosavadní příspěvek do debaty se omezil na minimum, protože se zatím snažila nepozorovaně spořádat co nejvíc chleba se sýrem, teď s plnými ústy zahuhlala: „Nechápu, proč už se vojáci nevracejí domů. Válka přece skončila.“

„Mysli trochu, holka,“ opáčil Munt. „V armádě je přes tři miliony mužů. Není možné je všechny přivézt zpátky za pět minut.“

„Stačilo by aspoň pár,“ namítla Beryl.

„A v tom je ta potíž,“ utrousil Munt. „Kterých pár?“

„Co tím myslíte?“ zajímala se Ada, ale nic víc z něj nedostala. Dopil a vstal. „Pohni se, ty líná kůže,“ zahartusil na Timmyho.

„Potřebuju, abys něco poryl.“

Ve chvíli byli všichni v pohybu. Eileen uklízela ze stolu, Beryl šla s povzdechem cídit kliky a paní Chaplinová drhla police v komoře. Ada se ještě zdržela, aby zkontrolovala seznam prádla, a tak se ocitla o samotě s kuchařkou, která nepřítomně hleděla na nástěnný kalendář – dárek od Williama k Vánocům. Na obrázku byl bombardér AirCo DHR. Ada se zeptala: „Ozval se Fred, kdy přijede?“ Kuchařka se probrala ze zamyšlení. „Ani slovo. Naposledy psal, že možná budou muset k Rýnu.“

„To je vážně ostuda,“ řekla Ada. „Takovou dobu strávili za mořem a teď jim ani neřeknou, kdy je pošlou domů. Fred je tam přece hned od začátku.“

„Skoro,“ souhlasila kuchařka.

„A náš pán tam se svou jednotkou taky někde vězí. Stejně pan William a jeho peruť…“

„Oba se dřív nebo později domů vrátí,“ podotkla kuchařka a položila Adě ruku na paži. „Na rozdíl od tvého Lena.“

„Nebo pana Bobbyho,“ připomněla Ada. „Paní je mi líto. Tahle rodina ztratila příliš moc.“

„Ty jsi ztratila všechno, drahá Ado,“ řekla kuchařka. „Pro lidi, jako jsi ty, by taky měla existovat nějaká medaile.“

„Já jsem v pořádku,“ řekla Ada. „Musím jít – ještě mi zbývá salon.“

A vytratila se. Příliš mnoho soucitu nepomáhá – a zármutek se paradoxně pak snáší ještě hůř.

Kapitola druhá

Kapitán sir Edward Hunter dostal od svého nadřízeného rozkaz, aby se dostavil do štábu velení praporu, které momentálně sídlilo v opuštěném domě uprostřed vesnice. Byla to hranatá vila, v níž kdysi bydlel bohatý obchodník s rodinou a služebnictvem. Když tudy britské expediční jednotky v srpnu 1914 ustupovaly, bránily každý metr a mnoho místních před postupujícími Němci uprchlo. Kam se všichni ti lidé poděli? Vrátí se ještě někdy? To nikdo netušil. Francie se proměnila v zemi duchů.

Pobočník ho uvedl do místnosti, která kdysi s největší pravděpodobností sloužila jako ranní salon. Plukovník Prewitt Dancer seděl u malého jídelního stolku, u kterého obvykle úřadoval. Místnost působila omšele jako všechny prostory, jimiž prošla armáda. Z krbové římsy byl odlomený velký kus mramoru, tapeta byla potrhaná a na stěně se rýsovala vybledlá místa, kde dříve visely obrázky – někdo je odnesl jako válečnou kořist, nebo ukryl do bezpečí, kdoví – a u připínáčků zůstaly utržené růžky papírů v místě, kde někdo spěšně odtrhl už nepotřebné oznámení.

Prewitt Dancer vzhlédl. „Á, to jste vy, Huntere,“ pozdravil ho srdečně. „Posaďte se a udělejte si pohodlí.“

V místnosti se netopilo, takže tam nebylo o nic tepleji než venku. Edward si sundal čepici a rozepnul si kabát, ale nesundal si ho. Posadil se na skládací židli naproti plukovníkovi, který chvíli něco četl a potom poklepal prstem na dokument, který ležel před ním na stole.

„Vláda je bez sebe hrůzou z bolševiků,“ oznámil mu. „Němci jsou touhle ideologií prolezlí, a jak víme, i Francouzi se nakazili.“ Edward přikývl. Na jaře došlo ve francouzské armádě na mnoha místech ke vzpourám a Britové museli válku vybojovat sami. Mělo se za to, že jednotky v zákopech infiltrovali rudí revolucionáři.

„Z vlastní zkušenosti ale vím, že průměrný britský voják se zajímá o politiku asi tolik jako o Vergiliovu Bukoliku. Co náš voják chce, Huntere?“

„Obvykle pivo a smažené brambory, ale momentálně hlavně jet domů,“ odpověděl Edward. A těžko jim to mohli mít za zlé. Když byla válka v plném proudu, podivuhodně málo si jich stěžovalo na to, že musí bojovat daleko od domova a rodin: byli odhodlaní dokončit práci a splnit svůj úkol, ať už to bude trvat jakkoli dlouho. Ale jakmile bylo uzavřeno příměří, očekávali, že okamžitě pojedou domů. Mysleli, že ještě tentýž den budou sedět na lodi směr Dover. Netušili – a není divu –, že rozpustit celou tuhle válečnou mašinerii vyžaduje složitou logistiku.

V době vyhlášení příměří se Edwardův prapor nacházel nedaleko Monsu: přesně tam, kde to všechno před čtyřmi dlouhými úmornými lety vypuklo. Po pár oddechových dnech dostali rozkaz se vydat na pochod a muži byli vzrušením bez sebe, protože se domnívali, že pomašírují rovnou na pobřeží na loď a hurá domů. Ale ve skutečnosti je nasměrovali jihozápadně do Landrecies u Mormalského lesa a tam se nacházeli dosud. Proč se vůbec museli přesunovat z jednoho místa na druhé, to netušil nikdo, dokonce ani plukovník. A nikdo nevěděl ani to, co s nimi bude dál. Samozřejmě se okamžitě vyrojily nejrůznější zaručené zprávy, například o tom, že poputují k Rýnu. Podle ještě divočejších dohadů by mohli skončit v Egyptě, Mezopotámii, Indii, či dokonce v Rusku.

Edwardova práce spočívala v neustálém vymýšlení aktivit, jimiž by vojáky udržel v pohotovosti a zaměstnal tak, aby potížisté – a nějací se vždycky našli – nezískali pevnou půdu pod nohama. Bazírovalo se tedy na pořádku, všechno muselo být vypulírované, konaly se přehlídky a inspekce, pochodovalo se a cvičilo, aby se mužstvo udržovalo v dobré kondici. Také se pořádaly četné průzkumné a zásobovací výpravy do okolí, které měly vojáky unavit, a fotbalové a ragbyové zápasy a koncerty, které je měly zabavit. Sice se i v jejich jednotce našlo pár rozumbradů, kteří ustavičně remcali, že když je po válce, proč se tedy namáhat, pochodovat v plné polní a čistit pušky, ze kterých už nikdy střílet nebudou, ale Edward věděl, že kdyby je nechal zahálet a polevil v kázni, dostihla by je nuda a morálka by se rozložila.

„Domů, chápu,“ řekl Prewitt Dancer a položil před sebe další dokument. „Ale obávám se, že s tím bude potíž. Dostal jsem první demobilizační rozkazy a zahrnují pouze dva z vašich mužů, Higginse a Freelinga. Podíval jsem se na jejich údaje a podle všeho to byli horníci, kteří se dostali do armády až při posledních náborech, když už nebylo kde brát. Mají tedy za sebou pouze dva měsíce aktivní služby.“

„Ano, pane. Vím, o koho jde.“ Byli to dva trochu pomalejší, ale přátelští hromotluci z Yorkshiru.

Plukovník pokračoval: „Vládní priorita je postavit ekonomiku co nejrychleji znovu na nohy, proto dávají přednost takzvaným pivotním pracovníkům, a to jsou horníci, inženýři a podobně.“

„To dává smysl,“ podotkl Edward opatrně.

„Nepochybně. Navíc ty, kteří opustili své občanské zaměstnání teprve nedávno, lze mnohem jednodušeji začlenit zpátky do společnosti než vojáky, kteří sloužili venku několik let. Bude tedy platit pravidlo: poslední na frontu, první domů.“

„Chápu.“ Edward ihned uhodl, co mu chce plukovník sdělit. Takový postup budou muži samozřejmě vnímat jako nespravedlnost – zvlášť ti, kteří se hlásili dobrovolně dokonce ještě předtím, než byla služba v armádě povinná. V podstatě tak vlastenectví bude potrestáno, a to bude velmi špatná vizitka.

„Mužům se to líbit nebude,“ pokračoval plukovník. „Upozorňuji vás tedy dopředu, abyste měl možnost si ohlídat známé firmy a důkladně je zaměstnal. Brzy přijde pár dovolenek, to vám snad pomůže. A chci, abyste mi poslal seznam svých nejdéle sloužících mužů, zvláště těch, kteří tady jsou od čtrnáctého nebo patnáctého, a já se postarám, aby demobilizovali co nejdřív. V rámci zachování dobré nálady v jednotce budu od vedení žádat jistou pružnost.“

„Ano, pane.“

„Mezitím pro ty, kteří nepojedou na Vánoce domů, což bude většina, je třeba zajistit nějakou zábavu, na kterou by se mohli těšit. Koncerty, divadlo – však víte, co myslím. Zasypávám vedoucí štáb žádostmi, aby nám na vánoční pohoštění poslali aspoň slušné jídlo. Můžete vyzdobit jídelnu – papírové řetězy a tak podobně. Zorganizujte zpěv koled. A pro každého z nich by se hodilo obstarat menší dárek. Nic velkého, stačí cigarety, čokoláda. Pokud ti z nás, kteří nemají hluboko do kapsy, trochu přispějí, určitě se nám podaří dát něco dohromady.“

„Ano, pane,“ opakoval Edward a dodal: „Můžeme požádat i rodiny doma, aby poslaly pár balíčků.“

„Dobrý nápad.“

„Mohli bychom uspořádat soutěž o vánoční pohlednici – vojáci pošlou své návrhy a nejlepší pohlednice dostane ocenění.“

„Výborně. Jakákoli soutěž se hodí – hádanky, závody, cokoli – hlavně, když zapomenou na svoje trable.“

„Jistě, pane,“ řekl Edward. „Máte zprávy o tom, co nás výhledově čeká?“

Prewitt Dancer zavrtěl hlavou. „Pořád je ve hře, že nás pošlou na Rýn, ale nic není jistého. Zatím tady musíme trčet a poprat se s tím co nejlíp.“ Zatvářil se omluvně. „Vy byste byl taky určitě rád brzo doma. Ale obávám se, že žádný z důstojníků dovolenku na Vánoce nedostane.“

Edward přijal zprávu stoicky. „V každém případě je dobré to vědět,“ poznamenal.

Když se vracel do velícího štábu své jednotky, mrholilo tak silně, že se tvořila neproniknutelná mlžná clona. Ocelové mraky visely nízko nad obzorem a ronily slzy, zatímco cáry mlhy proplouvaly holými korunami stromů. Dlažební kostky se Edwardovi smekaly pod nohama, a ne poprvé ho napadlo, že válčení je zábava pro mladé. Avšak tato válka byla nenasytná a postupem doby armáda polykala další a další civilisty, takže nakonec se věk pro odvod zvýšil na padesát dva let. Narukovaly tedy ročníky, které vůbec nepočítaly s tím, že by ještě oblékly uniformu. Za posledního půl roku Edward pochodoval, bojoval, spal na tvrdé zemi a jedl skrovnou armádní menáž. Sice nikdy nebyl v tak dobré kondici jako nyní, ale začínal pociťovat únavu. Bylo mu téměř padesát a tohle nebyl život pro zjemnělého člověka, který byl zvyklý vysedávat za stolem v bance. Postrádal pohodlí svého domova, klubu, kanceláře a své důvěrně známé práce, v níž všechno mělo řád a smysl. Chyběla mu i manželka a děti. Zatoužil po domově.

Když se vrátil k posádce, přivítal ho poručík Anderson, který ho nenápadně pohledem upozornil na mladého vojáka ve zbrusu nové uniformě, který rozpačitě postával vzadu. „Pane, to je podporučík Graves. Právě ho sem poslali z Anglie.“

Edward nesmělého mladíka přivítal, potřásl si s ním rukou a prohodil pár povzbudivých slov. V duchu ovšem zuřil. Připadalo mu naprosto nepochopitelné, že sem posílají nové důstojníky, když je v podstatě po válce. Co si s nimi počne?

Když služba Gravese odvedla do jeho ubikací, Anderson se neudržel: „Co je to proboha napadlo, posílat nám sem další lidi? Před dvěma měsíci, když se bojovalo, nám důstojníci chyběli, a teď, když nás mají rozpustit…“

Edward ho unaveně přerušil. „Armádní mašinerie jede pořád dál. Je těžké zastavit roztočené kolo a ještě těžší chod zvrátit zpátky do protisměru. Nemá smysl se stavět na zadní.“ Přikročil ke svému stolu. „Tak já teď radši co nejrychleji vyřídím jeho papíry. Zkuste odněkud vyčarovat trochu čaje.“

Z Hunterů, kteří se nacházeli v zámoří, se na Vánoce vrátil pouze Edwardův bratranec Jack. Dorazil dvacátého třetího a příjezd oznámil dopředu telegramem své manželce Beth, která střídavě cítila štěstí a obavy. Připadalo jí, že z události tak dalekosáhlého významu vlastně ani není možné se jen tak obyčejně radovat.

Šla mu naproti k vlaku na nádraží Waterloo, a přestože tam přišla s velkým předstihem, málem ho propásla. Teprve když se zastavil přímo před ní, přestala těkat očima v davu.

Trochu křivě se pousmál. „To jsem se tak změnil?“

„Ach Jacku,“ vykřikla Beth a vrhla se mu do náruče.

Ale dokázal jí číst z tváře a jemně se vymanil z objetí. „Neumačkej mě. Poslední dny se cítím všelijak.“

Beth se při pohledu na něj opravdu lekla – byl vychrtlý, jenom kost a kůže, tváře propadlé, v obličeji byl popelavý a měl matnou pleť. A vlasy mu téměř úplně zešedivěly. Ale nejvíc ji zarazil pohled v jeho očích – vůbec v něm svého Jacka nepoznávala.

„Je báječné, že jsi zpátky,“ pokračovala a snažila se, aby její hlas zněl normálně. „Chytíme si taxi venku – bude to jednodušší než v tomhle zmatku. Kde máš zavazadla?“

„Zbytek jsem si nechal poslat,“ odpověděl. I hlas měl bezvýrazný a matný. „Dovezou je přes noc.“

„Neměla jsem moc času na přípravy,“ vykládala, když společně kráčeli k východu, „ale připravila jsem aspoň menší večeři – všechno, co máš rád. Je prosinec, takže obchody jsou skoro prázdné, ale díky bohu za Fortnum & Mason, to je opravdu požehnání. Asi se budeš chtít nejdřív vykoupat. Dala jsem paní Bealesová zbytek dne volno, takže budeme mít soukromí. Večeři připravit zvládnu a můžeme se klidně najíst v županu u krbu, pokud budeš chtít…“

Věděla, že moc mluví, aby zastřela šok, a hlas se jí postupně vytrácel. Nakonec opakovala jediná slova, která mohla vyslovit s naprostou upřímností: „Je báječné, že jsi zpátky.“

„Ale víš, že jsem pořád v armádě jako rezervista, že?“

„Drahoušku, jsem za tebe provdaná osmnáct let. Tolik ještě vím,“ odpověděla zlehka.

Jack však dál vážně pokračoval: „To znamená, že pokud fricové zase vystartují, pošlou mě okamžitě zpátky.“

„To se určitě nestane! Už sis svoje odpracoval. Byl jsi tam mezi prvními. A navíc, to by Němci neudělali, ne?“

„Nevím. Neví to nikdo. Jenom říkám, že zatím ještě není mír.“

Vypadal vyčerpaně. Beth mávla na taxi a vůz zajel k obrubníku.

„Tak a je to,“ prohlásila zvesela. „Za deset minut budeme doma. Ebury Street, prosím. V krbu jsou pořád žhavé uhlíky, takže v domě bude příjemně vyhřáto,“ dodala, když se taxík rozjel. „Poslední týden ale bylo docela teplo, i když mokro. Skoro každý den pršelo.“ Prosím, ať už přestanu mluvit, obracela se v duchu na nějakou vyšší moc. Slyším se, ale nedokážu zmlknout. „Navíc jsi zpět akorát včas na Vánoce, a to je vůbec ta nejlepší zpráva. Všichni budou nadšení. Edward ani William dovolenku nedostali a Laura se vrátí až někdy příští rok.“ Jack neodpovídal a hleděl prázdným pohledem před sebe. Beth ze staženého hrdla vypravila konečně skutečnou otázku:

„Jsi nemocný?“

Chtěl odpovědět, ale vzápětí dostal záchvat kašle. Zněl příšerně – dutě a chrčivě – a Beth cítila, jak jí po páteři přejel mráz. Vylovila kapesník a podala mu ho. Postřehla, jak se po nich řidič ustaraně ohlédl přes rameno. Poslední dobou kdykoli někdo zakašlal, se hned každý bál španělské chřipky.

„Drahoušku,“ řekla tak tiše, aby ji řidič neslyšel, „prosím řekni mi, že to není ta chřipka.“

„Jistě že ne,“ prohlásil a ve vyčerpaném hlase zaslechla náznak podrážděnosti. „Jinak by mě domů vůbec nepustili. Přece víš, že nás napřed musí prohlédnout vojenský lékař, než nás nechají odjet. Prý je to pouze bronchitida. Otrava, ale nic víc. Nepanikař.“

„Nikdy nepanikařím,“ opáčila důstojně. „Ale mám nárok dělat si starosti, když kašleš. Koneckonců jsem přece tvoje manželka.“

Očekávala, že třeba v odpověď zažertuje, ale jenom odvrátil hlavu a téměř neslyšně zašeptal: „Bože, jsem k smrti unavený.“

Až se vykoupe a něco sní, bude mu určitě lépe, utěšovala se. Vzhledem k tomu, jak hrozně byl vyhublý, ho asi málo krmili, o nic víc nejde. Vždycky byl silný jako kůň. Dostatek odpočinku a dobrého jídla a můj Jack bude zpátky. Čtyři rok a čtyři měsíce čekala na den, kdy se manžel vrátí natrvalo domů. A nyní ten den nastal a Beth vůbec neměla pocit, že by byl Jack tady s ní.

* * *

Na Boží hod se ochladilo. Déšť ustal a vykouklo slunce, takže do kostela to byla příjemná procházka. Sadie si v kapse jako talisman schovávala dopis od Johna Courcyho, který v Le Touquet stál v čele vojenské nemocnice pro koně. Dovolenku dostal v listopadu, tudíž na ni zase dlouhou dobu nebude mít nárok, a neměl tušení, kdy ho demobilizují. Měli neustále plné ruce práce. Boje sice skončily, takže vymizela válečná zranění, ale zase se potýkali s úrazy, nemocemi a přepracovaností. A až se jednotky rozpustí, bude třeba rozhodnout, co s koňmi a soumary udělat. Je tady hodně pastvin, takže by se tu dala zřídit přestupní stanice.

K čemu by ona přestupní stanice měla sloužit, to už nezmínil. Sadie o válečných koních často přemýšlela. Byly jich tam venku miliony. Přivézt je všechny domů by vyžadovalo neskutečné množství lodí, ale ty bude v následujících měsících armáda potřebovat, aby domů dopravila vojáky. Sadie nechtěla ani pomyslet – opravdu se tomu vyhýbala –, jaká se nabízí další alternativa.

Courcy zakončil dopis slovy, která uchovávala v paměti jako poklad.

Situace je tady v mnoha ohledech mizerná a přežívám jen díky tomu, že myslím na tebe a na náš společný život, až se konečně vrátím domů. Nejdražší Sadie, jsi pro mě jako záblesk naděje. Přál bych si, abych ti mohl říct, kdy budu zpět, ale nemusíš si o mě dělat starosti. Jsem na tom tak dobře, jak se to jenom za daných okolností dá očekávat. Napiš mi co nejdřív. Chci vědět, co děláš. Miluji tě víc, než dokážu vyjádřit slovy. Navždy tvůj John.

Požádal ji o ruku a chtěl, aby se vzali, jen co válka skončí. Sadie se však o jeho nabídce k sňatku dosud nikomu nezmínila. Bála se, že kdyby to řekla nahlas, zakřikla by to a stalo by se něco hrozného. V kostele bylo nezvykle mnoho lidí – po prvním roce války lidé postupně odpadávali – a po mši se všichni zdrželi venku a domů šli pěšky. To se už roky nestalo: existovalo tolik témat, jimž se člověk musel vyhnout. Nyní lidé mžourali do vodového slunce, jako kdyby se probouzeli z dlouhého snu. Už nepanovala atmosféra bouřlivé radosti jako v listopadu, když nečekané příměří probudilo v lidech výbuch nadšení, ale byla cítit spíš tichá úleva.

Jedinou výjimku představovala reverendova manželka paní Fitzgeraldová, která kypěla stále stejnou energií. Nyní se rázně hnala k místu, kde se Hunterovi zrovna bavili s panem a paní Oliverovými z Manor Grange, a vlekla za sebou mladíka v uniformě. Když k nim došla, prohlásila triumfálně: „Můj synovec Adolphus je tady na demobilizační dovolence.“ S reverendem děti neměli, takže se mohla chlubit pouze svými synovci a neteřemi. Činila tak s natolik urputným odhodláním, že Adolphus se po pár okamžicích od skupinky odpoutal a otočil se na jediného člověka, který stál kousek stranou – na Sadie.

Poznala ho už v roce 1915 a tehdy to byl vytáhlý mladíček s nesmělýma modrýma očima, citlivými ústy a růžovými tvářemi, který měl ve zvyku se každou chvíli červenat. Nyní byl opálený, ústa měl pevně sevřená a štíhlá postava mu zmohutněla a vyplnila se. A místo nesmělosti mu z očí hleděla neproniknutelná ostražitost. Sadie v ní četla utrpení, které nedokázal vyjádřit a svěřit ostatním. Připomněl jí tím jejího bratra Davida, který se také stáhl do sebe, když přijel domů. David však utrpěl vážné zranění. Jaká zranění ukrýval tento mladý muž, to nedokázala odhadnout.

„Vy jste slečna Hunterová, že?“ oslovil ji.

Pochopila jeho snahu navázat souběžnou konverzaci, která by odvedla trochu pozornost od hovoru jeho tety, a byla ochotná mu vyjít vstříc. „Ano, jsem Sadie Hunterová.“ Čekala, jak bude mladík pokračovat, ale zřejmě mu došla slova, proto sama nadhodila další téma. „Máte stále své housle?“ zeptala se, aby mu ukázala, že si na to pamatuje.

„Ano,“ odpověděl.

„Tehdy jste si je chtěl odvézt s sebou na frontu,“ připomněla mu.

„Důstojník v přípravce mě tenkrát varoval, že by to bylo příliš riskantní a že bych si je určitě zničil. Když jsme rukovali do Francie, nechal jsem je raději doma.“ Odmlčel se.

„To bylo pro vás určitě těžké,“ nevzdávala se Sadie. „Bez hudby.“ V jejím životě hudba nikdy nehrála velkou roli, ale věděla, co to znamená, mít pro něco bezvýhradnou vášeň. Ona by si život bez koní představit nedokázala.

„Ano,“ odpověděl jednoslabičně.

Pochopila, že jeho úsečnost neznamená snahu vyhnout se hovoru, nýbrž pouze neschopnost prolomit bariéru, kterou se obehnal, aby si zachránil život. I drsným mužům někdy válka připadala nesnesitelná – oč hůře ji tedy asi snášel chlapec, jemuž vadila i pouhá netaktnost jeho tety.

Proto to zkusila znovu. „Stále máte v plánu hrát v orchestru? Tehdy jste říkal, že byste se rád stal profesionálním hudebníkem.“ Stiskl rty. „Nebyl jste si jistý, jestli by vám to rodiče dovolili, ale nyní už jste dospělý, tak se můžete rozhodnout sám.“

„Moje teta…,“ začal, ale pak ztichl.

„Má velký vliv?“ napověděla mu. Přikývl. „Kdysi jsem z ní měla strach,“ pokračovala Sadie zamyšleně. „Opravdu se dokáže urputně dožadovat svého. Ale může udělat i něco jiného než mluvit?“

V mladíkově pohledu probleskl zájem a Sadie na chvíli zadoufala, že jejich hovor přejde od formálního tónu k něčemu osobnějšímu, ale Adolphus vzápětí opět jenom něco neurčitě zamumlal.

„Zdržíte se v Northcotu dlouho?“ nevzdávala se Sadie.

„Nevím,“ zněla odpověď. Sadie vyčkávala. „Doma jsou nemocní,“ přiznal nakonec. „Snaží se mě ochránit.“

„To je mi líto.“

Zadíval se někam za ni. „To je váš pes?“ zeptal se.

Sadie se otočila a všimla si, že pár kroků za ní postává Nailer. Rád navštěvoval venkovní shromáždění: čím více lidí pohromadě, tím větší šance něčeho na zub, protože když se jedlo venku, občas něco upadlo na zem. Nailer se zpod huňatého obočí, jehož špičky byly šedavé, jakoby ojíněné, zadíval na Sadie a zamáchal ocasem. Sadie se otočila opět ke svému společníku a postřehla, že v jeho uzavřené tváři se objevil náznak vřelosti. Zažila to předtím už párkrát: zvířata dokážou v člověku probudit city v případech, kde jiný člověk narazí na neproniknutelnou hradbu. „Těžko říct,“ usmála se. „Ale mám podezření, že spíš on mě považuje za svého dvojnožce.“

Chystal se něco odpovědět, ale to už si paní Fitzgeraldová všimla, že její synovec se baví s někým nedůležitým. „Dolly,“ vykřikla zostra, „jdeme. Musíme si promluvit s panem Worthingtonem – je to náš smírčí soudce. A samozřejmě i s jeho manželkou, taková okouzlující žena, za svobodna se jmenovala Russellová-Druryová, takže je vzdálenou příbuznou tvého otce.“

Musel poslechnout a Sadie mu věnovala chápavý úsměv. „Ráda jsem vás zase viděla, pane Beamishi,“ loučila se s ním. „Doufám, že to nebude naposledy.“

Místo odpovědi se jí nepatrně uklonil a pak se otočil k odchodu. Před čtyřmi lety by ji to urazilo, ale dnešní Sadie byla mnohem smířlivější. Navíc měla pocit, že k němu přece jen trochu pronikla.

Dvacátého šestého jela celá rodina do Dene Parku. Diana je požádala, jestli by jí nepomohli zpestřit vánoční oslavy pořádané pro raněné, kteří nemohli odjet na svátky domů. Všichni, kromě vážně nemocných, se nacházeli v dobré náladě a Sadie měla dojem, že spíš nemocní rozdávali radost návštěvníkům než naopak.

Antonia se dokázala přirozeně bavit s každým a Sadie byla zvyklá navštěvovat nemocné, jenom její mladší bratr Peter se zpočátku trochu styděl a potom zase naopak moc řádil. Ale byl to přátelský dobrosrdečný chlapec, brzy se zklidnil a přizpůsobil se. Sadie zklamalo, že se David rozhovoru s nemocnými vyhýbal, a místo toho raději pomáhal roznášet jídlo a pití. Sadie si myslela, že bratr bude mít pro raněné důstojníky pochopení, ale jeho zkušenost a vlastní zranění jako kdyby ho naopak od nich vzdalovaly.

Její matka byla laskavá a ochotná, ale duchem nepřítomná, a Sadie si všimla, že nemocní přijímali její pozornost neosobně, jako kdyby jim nabízela léky. Diana ji však ohromila: k raněným důstojníkům se chovala vřele, téměř jako by byli z rodiny, a všichni ji očividně zbožňovali. Pomáhala i skutečnost, že její tchyně momentálně nebyla v Dene Parku – Vánoce vždy trávila v Sandringhamu.

Jeden z důstojníků, plavovlasý mladík jménem Farraday, který měl obě nohy amputované, se Sadie svěřil, že staré lady Wroughtonové se tu přezdívá Dračice.

„Když je Dračice pryč,“ vykládal jí, „naše lady Wroughtonová se mnohem víc usmívá a směje se našim žertíkům. No, všichni bychom pro ni skočili do ohně. Je tak krásná! Opravdu je to vaše sestra? Nejste si moc podobné.“

„Ty jsi tupec, Farradayi,“ ozval se za Sadie nějaký hlas dřív, než stihla odpovědět. „To neumíš nic lepšího než ve společnosti dámy chválit jinou ženu?“

Sadie se otočila. Za ní stál vysoký pohledný důstojník a se zájmem si ji prohlížel. „Dokonce ani když jsou sestry?“ zeptala se.

„Zvláště, když jsou sestry,“ odpověděl. Natáhl k ní ruku. „Já vás znám, slečno Hunterová. Jsem Ivo Rainton, bratr Guye Teesborougha.“

„Slyšela jsem o vás,“ řekla Sadie. Lord Teesborough byl blízkým přítelem Dianina zesnulého manžela Ruperta a patřil k opatrovníkům jeho dětí. V bojích byl několikrát vážně raněn a poslali ho na vyléčení do Dene Parku. Diana o něm poslední dobou hodně mluvila. „Jak se má váš bratr?“ zajímala se Sadie.

„Už se to lepší,“ odpověděl Rainton. „Každý den může na chvíli vstát z postele. Na jaře snad už bude chodit. A zdejší prostředí mu samozřejmě velice svědčí,“ dodal.

Sadie sledovala směr jeho pohledu k místu, kde Diana zrovna Guyi Teesboroughovi předávala vánoční masový koláček. Potom se naklonila a natřásla mu polštáře. Byl to hezký obrázek.

„Vaše matka je stále na Maltě, že?“ vyptávala se Sadie. Lady Teesboroughová tam vedla nemocnici.

„Ano. Chtěla se na Vánoce vrátit domů, ale stále k nim proudí příliš mnoho nemocných, takže usoudila, že nemůže odjet.“

„Pro všechny je to složité období,“ dala mu za pravdu Sadie. O Vánocích člověk nevyhnutelně vzpomínal na své blízké, s nimiž už nikdy sváteční dny sdílet nebude. „A co sem přivedlo vás? Jste na dovolence?“

„Čeká mě demobilizace. Přijel jsem, abych chudáka Guye trochu povzbudil, a jakmile jsem zjistit, že už je povzbuzený dost, rozhodl jsem se věnovat ostatním chlapíkům, kteří svého osobního anděla strážného nemají.“

Sadie se usmála. „Jste docela jiný než váš bratr,“ poznamenala. Jednou nebo dvakrát Guye potkala při předchozí návštěvě u Diany a byl to velmi milý, ale poněkud vážný mladý muž, jak už to u starších bratrů, kteří jsou dědici titulu, bývá.

„Doufám, že to není kritika,“ prohlásil a tvářil se, jako by se ho její slova dotkla

Sadie se zasmála a chystala se odpovědět, ale přistoupila k nim Diana. „Budeme zpívat. Sadie, jdi prosím hrát na klavír – já mám práci s občerstvením.“

A byla pryč dřív, než Sadie stihla odpovědět. „Nikdy jsem si nemyslela, že něco takového od své sestry uslyším,“ poznamenala s pohledem na odcházející Dianu.

„Hrajete na klavír?“ zajímal se Ivo.

„Mizerně.“

„Já jsem v tom celkem dobrý, takže vás můžu od tohoto úkolu vysvobodit,“ nabídl se. „Ale musíte mi obracet stránky not.“

Zanedlouho se však ukázalo, že Ivo Rainton umí většinu koled a písní zpaměti a nepotřebuje žádné noty, natož někoho, kdo by mu obracel listy. Ale Sadie spořádaně stála vedle něj a předstírala, že mu pomáhá. Podezírala ho, že s ní flirtuje, a kupodivu se bavila. Měla však trochu špatné svědomí kvůli poručíku Farradayovi a slibovala si, že jakmile hudební vložka skončí, zajde za ním a bude si s ním dlouho vykládat.

Williamova peruť se před Vánoci přesunula na přistávací plochu nedaleko Le Cateau, kde zaujali místo perutě, která byla odvelena k Rýnu.

Všude panovalo přízračné ticho: oblast od Amiensu k St. Quentinu a Cambrai až do Arrasu tvořila strašidelná rozbombardovaná pustina. Přes tato místa se několikrát přehnaly boje, a nakonec tu nezůstala živá duše. Civilní obyvatelstvo se dosud nevrátilo a nikdo se nepokoušel vzkřísit život z trosek vypálených budov. Krátery rozrývající holou zem vyplňovala jedovatě nažloutlá voda a skupinky pokřivených křížů se krčily na každém kroku jako houfy zubožených ovcí. Když na krajinu padl podvečerní soumrak, mrtvolné ticho přímo rvalo uši. William si pomyslel, že je to jako být pohřben zaživa. V noci se tedy mladíci scházeli ve vojenské jídelně, dělali hrozný rámus, opíjeli se a zpívali ty nejneslušnější odrhovačky. A ve dne trávili co nejvíc času ve vzduchu. I tam nahoře bylo větší ticho – žádné dunění bomb, ostrý štěkot dělostřelectva ani staccato kulometů nerušily vítr, který hvízdal v lankách. Mohli alespoň uniknout zpustošené krajině a zaletět nad místa, na nichž stále ještě zbyla trocha zeleně a kde byl nějaký pohyb a osídlení. William rád prolétával nízko nad předtím zakázanými prostory – německými letišti, základnami a dříve okupovanými francouzskými městy a vesnicemi. Občas zaletěl až k Rýnu a povzbudivě mával jednotkám, které pochodovaly pod ním, aby se připojily ke spojenecké okupační armádě. Létal až nad nizozemskou hranici, nad Štrasburk, Brusel – do míst, u nichž Spojenci napnuli všechny síly a jejichž obsazení znamenalo víc než sám život.

Ale nakonec i tato zábava je postupně přestala bavit. Byli zde uvěznění na půl cesty mezi válkou a mírem a odreagovat se mohli pouze ve vojenské jídelně ve společnosti ostatních kolegů. Uspořádali bohatýrskou vánoční večeři, každý si nabral jídla, co hrdlo ráčilo, podávala se pečená husa, protože krocan se tady nikde nedal sehnat. Pudink jim sem poslalo sdružení matek pod vedením matky Chubby Partridge, která se stále bála, že její syn bude trpět hlady. Pozemní personál dostal extra příděl rumu a od kapitána Considina tucet lahví pravého klaretu záhadného původu. Kapitán se však dušoval, že všechno bylo „pukka“ neboli „v cajku“. A dvacátého šestého je čekal sud piva a ragbyový zápas na volný způsob, letečtí důstojníci proti pozemnímu personálu, jehož výsledkem bylo velké množství povrchových zranění a těsné vítězství druhého mužstva, v jehož řadách se nacházel mechanik, který hrál v civilu za klub.

Po všech těch vánočních radovánkách a oslavách na ně potom ticho dolehlo o to tísnivěji. William zaletěl do Landrecies navštívit otce a dostalo se mu pohoštění v jeho vojenské jídelně, která se nacházela v salonu Hôtel Mercure.

A v Le Cateau ho navštívil bratranec Fergie, který sloužil jako pilot u amerického letectva. Přišel mu sdělit, že se chystá domů.

„Myslíš do Irska?“ zeptal se William. Jeho teta Adelaide, matčina sestra, byla provdaná za sira Johna Carburyho, který měl panství v Kildare.

Fergie se zatvářil provinile. „Ne, zpátky do Ameriky. Matka je z toho dost rozladěná. Očekávala, že jakmile budu z armády venku, vrátím se co nejdřív do starého dobrého Donadea. Vždycky jsem to tam měl rád, ale jakmile člověk jednou žije v Americe, už se do Irska vracet nechce.“

„Johnny to cítí stejně?“ zajímal se William.

Fergie pokrčil rameny. „Je nejstarší, po tátovi zdědí pozemky, takže se asi bude muset vrátit a naučit se, jak se o ně postarat. Ale co bych dělal v Irsku já?“

„A co budeš dělat v Americe?“

„Najdu si práci, kde budu moct létat. Zatím ještě nevím jakou, ale na něco určitě natrefím. Amerika je obrovská, cesta po železnici zabere dny. Představ si, že by se dalo létat z východní pobřeží na západní. Celá země by se tím otevřela a zpřístupnila.“

Fergie byl ve Williamově vojenské jídelně čestným hostem a mezi vojáky se na téma civilního letectví rozproudila živá debata. A než se Fergie vypravil na svou základnu vstříc demobilizaci, také se hodně pilo a zpívalo.

O pár dní později jim jejich velitel oznámil, že ze zdravotních důvodů bude odvelen domů a na jeho místo nastoupí kapitán Considine. Ten měl být povýšen na majora a William na kapitána. V jídelně byly novinky přijaty s všeobecným nadšením. Jak poznamenal Foley: „Nerozdávali by povýšení, kdyby nás chtěli rozdělit.“ Čeká je Rýn? Střední východ? To nikdo netušil, ale zavládla optimistická nálada.

Kapitola třetí

Edwardova druhá sestra Sonia byla provdaná za Aenease Palfreyho, majitele firmy Palfrey’s Biscuits. Během války rozšířil výrobu na armádní suchary, postupně přidal i marmelády, dorty a konzervované ovoce, a díky lukrativním vládním zakázkám a novému zvyku posílat na frontu dárkové koše se firmě dařilo velmi dobře.

Navenek se narůstající bohatství nijak neprojevovalo. V jejich velkém domě v Kensingtonu panoval stále stejný chaos a bylo tam ustavičně plno. Přátelé i sousedi si podávali dveře, návštěvy přicházely bez ohlášení, takže dopředu nikdy nebylo jisté, kolik lidí se u ohromného jídelního stolu sejde. Neustálý proud hostů dodával domácnosti jistou patinu a přívětivou neformálnost: renovace interiéru probíhaly nahodile a nic nebylo zcela bez poskvrnky. Sonia nepatřila zrovna k vzorovým hospodyním, od přírody byla roztěkaná, nerozhodná a sebestředná, vydávala nesouvislé příkazy, které si často protiřečily, ale služebnictvo ji mělo rádo a situace zneužívalo pouze v rozumné míře. Děti se tu a tam snažily nastolit větší pořádek, ale v konečném důsledku se toho příliš nezměnilo.

Některým ženám válka pomohla rozkvést, ale to nebyl Soniin případ. Nálety na město ji děsily, když její syn Donald narukoval, přesvědčila sama sebe, že už se jí nevrátí, společenské změny, které se odehrávaly všude kolem ní, ji znervózňovaly a příliš se zaobírala vlastními problémy, takže na dobročinné aktivity neměla sílu. Ale jednu věc uměla opravdu dobře a to uspořádat party. V sobotu dvacátého devátého prosince tedy Beattie, David, Antonia, Sadie a Peter nastoupili do vlaku a těšili se, jak si den v Londýně u Palfreyových užijí. Jejich radost znásobila také skutečnost, že přijdou i Beth a Jack. Budou tak mít první příležitost se s ním od jeho příjezdu domů setkat.

Během večera se u Palfreyových vystřídali i různí přátelé a sousedi, aby si vychutnali občerstvení a hudbu. Nejprve se samozřejmě hovořilo o volbách, které se konaly v sobotu čtrnáctého prosince – první volby, které se uskutečnily v průběhu jednoho jediného dne. Vzhledem k tomu, že přivézt hlasy zpět od těch, kteří sloužili v zámoří, však nebylo jednoduché, konečné výsledky byly oznámeny až dvacátého osmého. Drtivou převahou vyhrála koalice.

„No, asi je to v pořádku,“ řekla Sonia váhavě. „Koneckonců nás provedli celou válkou.“

Ve volbách mohly poprvé volit ženy nad třicet a Beattie se shodla s Beth, že jít k volební urně byl zvláštní pocit. „Připadala jsem si trochu nepatřičně,“ líčila Beth. „Zpola jsem očekávala, že se odněkud vynoří policista a oboří se na mě: Vy tam, ať už jste pryč.“

„Ale stejně jsi na sebe určitě byla pyšná,“ řekla Audrey. „A co ty, teto?“

„Nevím, jestli pyšná je to správné slovo, které by popsalo moje pocity,“ odpověděla Beattie. „Jak říká Beth, působilo to trochu nereálně. Když si vzpomenu, kolik bolesti, námahy a ošklivých výstupů to za ty roky stálo, a nakonec člověk udělá tužkou křížek na papíře a je po všem – zvláštní.“

Aeneas hovořil o „kuponové“ volbě. Jistí kandidáti obdrželi dopis, kterému se říkalo „koaliční kupon“, a v něm se psalo, že vláda jejich kandidaturu podporuje, což znamenalo, že mají volbu jistou.

„Pan Beresford taky dostal kupon?“ zajímala se Sadie. Edwardův bývalý kolega Christopher Beresford byl zvolen do parlamentu za severní Londýn.

„To netuším,“ odpověděl Aeneas. „Ale jsem rád, že se tam dostal. Tvůj otec si myslí, že je to slušný člověk, a takové lidi ve Westminsteru potřebujeme.“

„Já jsem taky ráda, že ho zvolili,“ ujistila ho Sadie. „Jenom mě napadlo, že právě jako slušný člověk by se mohl cítit nepříjemně, že ho zkuponovali, místo aby vyhrál ve férovém volebním klání.“

„Ale Sadie, slovo zkuponovat neexistuje,“ protestovala Audrey. Sadie se zazubila. „Teď už ano.“

Jediný mrak na Soniině obzoru představovala nepřítomnost jejího Donalda, který se nacházel se svým praporem v Mezopotámii.

„Ale z války vyšel v pořádku, mami,“ připomněla jí Audrey.

„A brzy se vrátí. To nás může těšit.“

„Aspoň měl možnost narukovat,“ utrousil nejmladší syn Douglas, kterému všichni říkali Duck. Válka skončila zrovna v době, kdy jemu bylo sedmnáct, a on sám by moc rád vstoupil do armády.

Audrey v skrytu duše také trochu litovala, že je po válce. Když Donald dostal povolávací rozkaz, převzala za něj místo v rodinné továrně. Sice definitivní slovo ještě nepadlo, ale Audrey si byla téměř jistá, že jakmile se bratr vrátí domů, bude očekávat, že mu místo zase přenechá. A co pak bude s ní?

Její sestra-dvojče Mary v den příměří svlékla uniformu ženských dobrovolných jednotek bez váhání. Byla ráda, že odvedla svůj díl práce na válečném úsilí, avšak s Audrey byly povahově každá jiná.

„Bude skvělé vrátit se k normálu,“ libovala si.

„Ale co je normál?“ chtěla vědět Audrey.

Sonia v tom měla jasno. „To znamená, že vy děvčata budete zase hezky doma.“

„Máme posedávat s rukama v klíně a čekat, až se objeví vhodný nápadník?“ prohodila Audrey.

Sonia si jejího sarkasmu nevšimla. „Pro tebe se brzy určitě taky někdo najde,“ ujišťovala ji. „Ale musíš přestat s těmi svými volnomyšlenkářskými řečmi a prostořekostí, jinak je odradíš.“

„Ale mami!“ vyjekla Audrey zoufale.

„Jaképak mami. Takhle na mě nekoukej,“ odbyla ji Sonia. „Muži nemají rádi přemoudřelé dívky.“

Sadie s porozuměním zachytila Audreyin pohled a poznamenala rozšafně: „Mám pocit, že muži se od začátku války změnili. Řadě z nich nyní svobodomyslné ženy nevadí.“

„Zato já budu staromódní manželka,“ vložila se do hovoru Mary.

„Chci mít hezký dům a pořádat večírky jako ty, mami. A až se Clive vrátí domů…“

Byla zasnoubená se synem sousedů Clivem Amberleym. Požádal ji o ruku, když loni v září narukoval.

„Copak není možné být intelektuálka a manželka zároveň?“ utrousila Antonia částečně pobaveně a částečně zděšeně. Válka, především ve své závěrečné fázi, otevřela ženám nové možnosti. Nicméně stará představa, že intelektuálně založená žena není dostatečně ženská, dosud nevymizela. Antonia požádala pohledem o podporu Davida. Ale ten uhnul očima a pouze potřásl hlavou. „Až se vojáci vrátí domů a ženy jim neuvolní místa, nastane pěkný kolotoč. Tobě, Sadie, možná připadá, že se muži změnili, ale ujišťuji tě, že to tak není.

Muži potřebují pracovat a podporovat rodinu. Pokud jejich místa zaujmou ženy, co mužům zbude? Jak se zařadí do společnosti?“

Aeneas zabafal z dýmky a poznamenal: „V tom, co říkáš, Davide, je kus pravdy. Naši vojáci čtyři roky trpěli a bojovali za zachování našeho tradičního způsobu života. Měli by se tedy právě do tohoto života vrátit. To je jejich odměna.“

„Ale tati, ty jsi tak staromódní,“ protestovala Audrey.

Aeneas však nemilosrdně pokračoval: „A musím říct, že mně osobně se nelíbí, když si dívky po ulicích vykračují v kalhotách, se špínou za nehty a s nakrátko ostříhanými vlasy.“

„Já nikdy špinavé nehty nemám,“ bránila se Audrey.

„Mně se u žen krátké účesy líbí,“ namítla Beth. „Často se jim hodí k tvaru obličeje.“

„O to tady nejde,“ podotkl Aeneas klidně. „Ženy nepochybně mužskou práci zvládly obdivuhodně. Některé dělnice jsou lepší a rychlejší a nezřídka je s nimi lehčí pořízení než s muži. Ale je třeba najít kompromis. Sice nevím, jak to provést, ale udělat se to musí, aby muži zůstali muži a ženy ženami.“

„Dostal tě,“ zašeptal Jack své ženě. Beth se po něm ohlédla. Doufala, že po týdnu její starostlivé péče a dobrého jídla už bude vypadat lépe, ale nebyla si úplně jistá, jestli se její přání splnilo.

„Ženy by měly mít dlouhé vlasy,“ vyhlásila Sonia. „Ostříhat se je nepřirozené.“