Obsah

- Kdo tady bude prezident…!?

- Podhoubí

- Těžko na cvičišti,lehko na bojišti

- Jak řídit stát

- KSČ

- UNPROFOR –mírová mise OSN v Jugoslávii

- Jak to chodí v NATO (umění vyjednávat)

- Rusko – trvalá hrozba?

- V čem Evropa selhává

- Stále na cestě

- Země v krizi

- Eva Pavlová – zázemí

PETR PAVEL:

PO BITVĚ JE KAŽDÝ GENERÁL

PAVEL PETR, VOLDÁNOVÁ JOLANA

Copyright © Petr Pavel, Jolana Voldánová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8564-1

Kdo tady bude

prezident…!?

„… může to vypadat sebenaivněji nebo sebebeznadějněji, ale prostě chci zkoušet změnit blbou náladu v náladu dobrou. A myslím si, že to jde a že tomu může hodně pomoct právě to, že se to nejprve odšpuntuje na vršku. Protože když lidi vidí, co se teď v této zemi a v politice děje, tak musejí být opravdu znechucení. Jestli se na to dívá velká část lidí jako já, když vidí, co politici občas předvádějí, jak beztrestně to mnohým z nich prochází, jak se nám často smějí do tváře za něco, za co bychom my všichni ostatní byli potrestaní, tak to samozřejmě nemůže budit velký optimismus, nějakou naději do budoucna. Když to ale bude jinak a lidé alespoň začnou mít pocit, že pravidla platí pro všechny a že je tady možnost přijít s dobrým nápadem a nebýt za to hned po zásluze potrestán, tak se to začne trošku hýbat dopředu. A myslím, že pak by se pomalu mohla měnit i ta blbá nálada, kterou tu dnes už zase bohužel máme.“

Proč jste se rozhodl kandidovat na prezidenta?

Mně opravdu není lhostejné, co se tady děje. A nechci to teď brát z nějakých velkých výšin abstraktních slov a hodnot, protože já se vždycky snažil, i když jsem velel vojákům, vést je spíš k tomu, čemu každý z nás rozumí. Když jsem jim říkal: „Hele, nekoukejte na vlastenectví jako na něco obrovského, co děláte pro nějakou imaginární zemi. Vy to děláte pro lidi, konkrétní lidi, tady pro Jirku, Máňu, Lojzu, pro lidi, které máte rádi, pro vaši vesnici, kterou máte rádi, pro způsob života, který vedete a chcete vést dál. To je to, co má smysl. To je to, kvůli čemu cítíte, že byste byli schopni něco obětovat, protože za tu Máňu dáte ruku do ohně, za mámu a za tátu byste umřeli, za svoje děti byste umřeli, a to je to, co si potom přeložíme tím velkým slovem vlast.“ A já jsem to viděl stejně, protože tím, že jsem byl tolik roků v zahraničí, v tolika zemích postižených válkou, tak opravdu vím, že žijeme ve šťastné zemi, a to myslím vážně. Tahle země má takové možnosti a takový potenciál, že by mě moc mrzelo, kdybychom měli být svojí vlastní neinformovaností a možná taky někdy lhostejností vmanévrováni do toho, co Václav Havel nazýval blbou náladou. Když se přestaneme o důležité věci starat, když nám bude všechno jedno, když z toho budeme otrávení, nic nás nebude bavit – ptám se, proč, proboha, když máme takovouhle šanci? Je spousta zemí, kde se zdaleka nežije tak dobře jako u nás – a lidi jsou tam spokojenější. Čím to je? Tak je asi potřeba tomu trošku pomoct. Když vidím, že to jde jinde, tak si říkám, že to sakra musí jít i tady u nás!

Jestli to náhodou není tou zvláštní českou mentalitou, povahou na všechno nadávat a nad vším se škaredit…

Může být, ale i to se dá změnit. Můj táta a později i moje práce mě vychovávali v tom, že prostě není rozhodující, jestli dostaneš desetkrát přes „hubu“, ale vždycky musíš vstát a zkusit to znova. A ono to jednou dopadne. A tak si říkám, a může to vypadat sebenaivněji nebo sebebeznadějněji, ale prostě chci zkoušet změnit blbou náladu v náladu dobrou. A myslím si, že to jde a že tomu může hodně pomoct právě to, že se to nejprve odšpuntuje na vršku. Protože když lidi vidí, co se teď v této zemi a v politice děje, tak musejí být opravdu znechucení. Jestli se na to dívá velká část lidí jako já, když vidí, co politici občas předvádějí, jak beztrestně to některým z nich prochází, jak se nám často smějí do tváře za něco, za co bychom my všichni ostatní byli potrestaní, tak to samozřejmě nemůže budit velký optimismus, nějakou naději do budoucna. Když to ale bude jinak a lidé alespoň začnou mít pocit, že pravidla platí pro všechny a že je tady možnost přijít s dobrým nápadem a nebýt za to hned po zásluze potrestán, tak se to začne trošku hýbat dopředu. A myslím, že pak by se pomalu mohla měnit i ta blbá nálada, kterou tu dnes zase bohužel máme.

Do jaké míry v rozhodnutí kandidovat na prezidenta hraje roli vaše vlastní ego? Chcete pro tuhle zemi to nejlepší a nabízíte vlastní oběť? I tak se to dá chápat?

Ne, já jsem to takhle nikdy nevnímal, ani z té strany budování si nebo uspokojování vlastního ega, protože už jsem ve svém životě dosáhl víc, než jsem si kdy dokázal představit, a bohatě mi to stačí. Těch zkušeností, které jsem nasbíral, ať už se to týkalo lidí, míst, situací, bylo tolik, že by to možná stačilo na několik životů. Mně by vlastně úplně vyhovovalo, kdybych se mohl věnovat tomu, co mě baví, tzn. pokračovat v besedách, v přednáškách, protože v tom jsem viděl velký smysl. Dělal jsem besedy od základních škol až po domovy seniorů, a protože jsem se snažil vždycky držet toho, co jsem celý život dělal, s čím jsem se setkal, a opírat to o osobní zkušenost, tak jsem měl vždycky velice pozitivní zpětnou vazbu. Když jsem viděl u studentů, jak se doptávali a co všechno je zajímalo, tak to k něčemu bylo. Protože i kdybych jenom pár lidem trošku rozšířil pohled na svět nebo na konkrétní problém, kdybych třeba jen pár mladých lidí přesvědčil, aby přišli k příštím volbám, že to má smysl, nebo kdybych u těch starších dokázal, že se nebudou dívat na svět prostřednictvím zkratek, ale řeknou si: „On je ten problém přece jen asi mnohem složitější, je třeba se na to dívat i z jiných úhlů pohledu.“ Tak tohle mě naplňovalo a dávalo mi smysl. Kdybych tedy zůstal u těch besed, byl bych úplně spokojený.

Pokud se nemýlím, tak to bylo rok poté, co jste opustil aktivní vojenskou službu?

Přesně tak. Ale myšlenka, abych kandidoval, ta se vlastně objevovala už dávno. Dokonce už někdy v roce 2013 před prvními přímými prezidentskými volbami, kdy si hlavu státu poprvé vybírala veřejnost. Tehdy proběhla anketa v médiích a já jsem v tom neformálním hlasování, které se formou ankety konalo v jednotlivých krajích, získal v Praze dokonce víc preferenčních hlasů než Miloš Zeman. Jenže já byl tehdy v aktivní službě jako náčelník generálního štábu a všem jsem na podobné otázky odpovídal, že to vůbec nepřichází v úvahu. Pak jsem byl na tři roky zvolen předsedou Vojenského výboru NATO, takže ani v další prezidentské volbě o tom nemohla být řeč. A když jsem odešel do civilu, do vojenského důchodu, chtěl jsem si po tolika letech v armádě nějak jinak uspořádat život. A na otázky, jestli bych do kandidatury šel, jsem odpovídal, že to vidím spíš na něco klidnějšího. V té době jsem začal dělat besedy, které se týkaly především bezpečnosti, NATO a mezinárodní situace, prostě toho, co jsem poslední tři roky dělal především. Teprve na sklonku roku 2019, kdy Miloš Zeman poprvé přišel s preferencí Andreje Babiše jako příštího prezidenta, jsem o své kandidatuře začal uvažovat se vší vážností. A to hlavně proto, že Andreje Babiše považuji za koncentrát populismu a mnoha špatných vlastností, a z toho důvodu i za hrozbu pro naši zemi.

Jak si vysvětlujete, že Andrej Babiš má pořád tolik příznivců? Třicet procent je vážně hodně. Přes to všechno, co se o něm píše v médiích a na sociálních sítích, jak mluví, jak jedná, jaké kauzy jsou s ním spojené. Mám pocit, že řada z nás žije v nějaké sociální bublině, kde nikdy nikdo Babiše nevolil, ale on má přesto stále podporu zhruba třiceti procent voličů…

Taky mám ten pocit. Kdykoliv jsem se takhle někoho ptal, tak buď se lidi stydí to přiznat, nebo opravdu v našem okruhu takoví nejsou. Ale i já mám v rodině mezi seniorními příbuznými několik lidí, kteří ho volili, a to z naprosto jednoduchého důvodu: Oni to berou tak, že je jediný, kdo na ně myslí, protože jim přidal. A když se s nimi bavíte a řeknete jim: „Ale on taky podvádí, lže, to je dobře?“ A oni řeknou: „No ale v politice lžou a podvádějí všichni. Ale Babiš má o nás alespoň zájem a zvýšil nám důchody!“ Oni to neberou tak, že dělá něco, co není přijatelné, protože to koneckonců z jejich pohledu dělají všichni, takže on vlastně nevypadá zase tak špatně. A navíc má přednosti, které mu u lidí získávají podporu. Jedna z nich je jeho pracovitost a činorodost, to se mu nedá upřít. A další věc, která mu u lidí zřejmě získává hodně bodů, je, že umí velice věrohodně budit dojem oběti. A samozřejmě, když se k tomu přidá velice profesionálně vedené PR…

… a to měl vždycky skvělé…

… tak když se všechno tohle zkombinuje, tak se ani nedivím, že má takovou podporu. Navíc populismus je přirozeně pro mnoho lidí atraktivní. Vzpomeňte si, když Andrej Babiš do politiky vstupoval, říkal něco v tom smyslu – teď volně parafrázuji: „Zapomeňte, že tady máme strany nalevo nebo napravo, já vám nabízím hnutí, které je pro všechny. Tradiční politické strany ‚kradnú‘, já ne!“

„Všeci kradnú.“ To je přece jeho výrok, který už zlidověl…

Tak, „všeci kradnú“, já čerpám. Nebo když lidem řekl: „Nestarejte se o politiku, politika je stejně svinstvo, já se o ni budu starat za vás, já se ušpiním i za vás. Já budu pracovat od rána do večera, abyste se vy měli dobře.“ Co víc vlastně našinec potřebuje, že? Proč mám přemýšlet o něčem, co bolí, co navíc ani nechci sledovat, když mi někdo řekne, že to udělá za mě, a ještě mi poví, že mi vlastně dá to, co chci! To znamená, že se o to nemusím starat a ještě mi přidá peníze. Vždyť to je přece hezké, ne?

Jinými slovy, nabízí podle vás jednoduchá řešení, o kterých není třeba dál přemýšlet, nebo si snad dokonce samostatně vyhledávat další informace?

A právě v tom je kouzlo populismu. Že lidem říkám to, co se jim líbí, co chtějí slyšet. Andrej Babiš se většinou ve své politické kariéře řídil tím, co mu říkaly průzkumy veřejného mínění, protože on si prostě dokázal krásně přečíst nálady ve společnosti a na ně ušít vhodný přístup, vhodnou rétoriku. A když to takhle všechno krásně poskládal, tak se nemůžeme divit, že má těch svých 27 až 30 procent.

Ale to byla tedy ta poslední kapka, že jste začal o kandidatuře skutečně vážně uvažovat?

Bylo to na sklonku roku 2019, když prezident Miloš Zeman začal mluvit o svých možných nástupcích a uvedl, že tím preferovaným by byl právě Andrej Babiš. A já jsem si říkal, že by to tady mohlo dopadnout jako v Maďarsku, kde jsem byl několikrát ještě jako předseda Vojenského výboru NATO a viděl, jak se tam bez schválení nebo rozhodnutí Viktora Orbána nestane vůbec nic. A tehdy jsem si řekl: „Kdyby to takhle mělo dopadnout a naším prezidentem měl být někdo jako Andrej Babiš a kdyby jeho hnutí ANO mělo šanci vyhrát volby i proto, že by tomu jako prezident mohl velice pomoct, a kdyby pak vládl společně s premiérem, kterého by si jako prezident vybral a jmenoval, tak by si tady Babiš a jeho lidi mohli obsadit klíčové pozice v justici, policii, armádě i jinde, a to na hodně dlouho.“ A to byla představa, která mě hodně vyděsila. Řekl jsem si, tak takhle ne. A právě tehdy jsem se rozhodl, že to nenechám jen tak a že se prostě pokusím takovému scénáři zabránit.

Teď jenom malá odbočka: Co jste vlastně dělal rok poté, co jste opustil aktivní službu, kdy jste se vrátil z mise v NATO na sklonku roku 2018?

Úplně na začátku byly besedy. Dostal jsem prvních pár pozvánek a pak to začalo narůstat téměř geometrickou řadou. Žena mi říkala, že jsem se zbláznil, protože jsem byl najednou víc zaměstnaný, než když jsem byl opravdu zaměstnaný. A já si tehdy řekl, že když je té práce tolik, tak z toho zkusím udělat živnost, abych to úplně nedotoval ze svého, protože cestování po republice a po besedách začalo trochu lézt do peněz.

… takže jste se stal OSVČ?

Ano, ale jenom na chvíli. Nechal jsem si udělat živnostenský list, ale vlastně jsem ho nikdy nepoužil. Najednou mi přišlo hloupé, že bych měl chtít peníze za něco, co bylo celý život mojí profesí a o co se chci s lidmi podělit. Vlastně jsem si na živnostenský list nevydělal ani korunu. Když přišel covid, založil jsem iniciativu Spolu silnější a začal spolupracovat s několika lidmi, protože jsme monitorovali spoustu různých požadavků, potřeb, kdo co v rámci opatření proti covidu dělá, kdo má co na starosti a tam už i ta režie byla značná. Rozhodli jsme se to zarámovat tak, že z peněz, které iniciativě posílali nejrůznější dárci na boj proti covidu, nedáme na režii ani korunu. Proto jsme se rozhodli založit spolek Pro bezpečnou budoucnost. Ten režijně zastřešil přednášky, besedy i osvětu proti covidu, protože do něj začali přispívat různí podnikatelé, filantropové, kterým ta pomoc přesně zapadla do schématu toho, co dělali a co podporovali už předtím. A teď mě podporují i v mé prezidentské kampani. Spolek Pro bezpečnou budoucnost byl tedy od počátku jakýmsi obslužným spolkem pro iniciativu Spolu silnější.

Zmínil jste se o sponzorech, respektive o podnikatelích, kteří vás finančně v kampani podporují. Na začátku prázdnin vyhlásil předseda Senátu Miloš Vystrčil termín prezidentských voleb. To také znamená, že od 1. července běží kampaň a musí se vykazovat výdaje a jistě i transparentně zveřejňovat všichni dárci, kteří kampaň jednotlivých kandidátů platí. Jste si stoprocentně jistý, že všichni ti, kteří vás budou finančně podporovat, jsou skutečně transparentní, jejich příjmy důvěryhodné? Zkrátka že nikdo z nich nemá žádného kostlivce ve skříni, nic, co by vám mohlo zlomit vaz?

Já myslím, že stoprocentně si nemůže být jistý nikdo ničím, a ani v tomhle to nejde stoprocentně uhlídat. Můžete si nastavit pravidla, jak chcete, ale pokud se otevře transparentní účet, tak na něj může přispět kdokoliv. A vy nemáte možnost, abyste prověřovala každého individuálního dárce zvlášť, pokud se jedná o částky v řádu tisíců. Zákon neukládá žádné omezení, takže teoreticky by člověk mohl získat od jednoho dárce 40 milionů, ale asi by to nevypadalo úplně důvěryhodně. My naopak máme snahu, aby dárců bylo pochopitelně mnohem víc. Ale také jsme si řekli, že dárce, kteří budou přispívat řekněme od stotisícové částky, budeme prověřovat zblízka, a čím větší částka, tím samozřejmě větší pozornost. Zatím je to tak, že větší dárci, kteří už teď tvoří páteř mých podporovatelů, nejen že prošli naším drobnohledem, ale zároveň mají důkladnou sebekontrolu i mezi sebou. Většinou jde totiž o firmy a podnikatele, co běžně podporují nejrůznější nadace, dobročinné organizace, nezávislou žurnalistiku a podobně, a ti už si velmi bedlivě hlídají, kdo další mezi ně přijde. Prostě jim jde o dobré jméno. A kdyby se mi třeba ozval někdo, kdo vydělal velké peníze v divoké privatizaci v devadesátkách, oni sami by řekli: „Hele, je to na tobě, ale pokud tě bude finančně podporovat tenhle člověk, tak já radši půjdu pryč.“ Oni sami si tak mezi sebou pohlídají, aby jim nově příchozí nepokazil reputaci. I to je výborná forma screeningu a pro mě druhá vrstva kontroly. Díky současným podporovatelům mám opravdu klid na duši. Jsou to lidé, kteří ke svému majetku přišli čistou cestou, a spíš by je měl člověk dávat za příklad k následování. Většina z nich totiž vydělala peníze na nějakém výborném nápadu a skvělém managementu. A to jsou věci, které by nás měly inspirovat.

Ptala jsem se proto, jestli si generál Petr Pavel prověřil svoje nejbližší spolupracovníky, aby v ostré prezidentské kampani eliminoval co nejvíce rizik, která by i dobře rozjetou kampaň mohla zničit? Prezidentské kampaně se nevedou v rukavičkách. Jste na to připravený?

Připravený jsem, ale jak říkám: Nedá se opravdu stoprocentně připravit na všechno. Stačí si představit třeba tuhle modelovou situaci: Někdo vás bude chtít pošpinit a vloží na váš transparentní účet třeba sto, dvě stě tisíc jenom proto, aby vás odstřelil. A když ty peníze pošle někdo, kdo má opravdu velice špatnou reputaci, a bude to řekněme pod tím limitem, který vy jste se rozhodla monitorovat, tak na to stejně nepřijdete. A pak stačí jenom poukázat: „Podívejte se, kdo mu dal peníze na kampaň!“ A nemusí to být žádná závratná částka, i 20 000 je pro řadu lidí hodně peněz, a právě ti si pak můžou říct: „No, tak jestli mu takovýhle člověk dá 20 000, tak to nejspíš i ti ostatní budou úplně stejní, že jo.“ A už máte škraloup. A těch se dá vyrobit hromada. Stačí k tomu jenom trocha důvtipu a peněz.

Vy jste kandidaturu oznámil až koncem léta, přestože už delší čas bylo zřejmé, že kandidovat chcete a budete. I v médiích se vás často ptali, proč s tím otálíte. Tak co bylo tím důvodem, proč jste si dával na čas?

Těch důvodů bylo několik. Začnu asi tím úplně nejpochopitelnějším a nejlidštějším. Od počátku jsem nebyl příznivcem nějaké dlouhé kampaně. Když uvážím, jak se dnes všechno dynamicky vyvíjí a co všechno lidi trápí, tak prezidentská kampaň vyhlášená v době války na Ukrajině, v době zvyšujících se cen všeho, v době očekávaných voleb komunálních a doplňovacích do Senátu, je vlastně jen další zátěží obyvatel. Prezidentská kampaň, která je vedená několik měsíců, je už tak dost dlouhá. To byl jeden naprosto lidský důvod. Další je, že mě letní průzkumy veřejného mínění stavěly do druhé pozice za Andreje Babiše, takže mě zase až tak nic moc nemotivovalo kampaň rychle zahájit. A navíc, kdo kampaň ohlásí, stává se v tom okamžiku lovnou zvěří a zároveň musí vstupovat do určitého soupeření s protikandidáty. V podstatě se dá říct, že během takové kampaně, která začne už někdy na jaře, a potrvá do ledna příštího roku, se velmi pravděpodobně vystřílí všechna munice, protože ani zásoba témat a argumentů není nekonečná. Člověk prostě nemůže dlouhé měsíce opakovat jedno a to samé, to se přejí. Takže jsem si z mnoha důvodů vyhodnotil, že čím kratší kampaň, tím lepší, zvlášť když je podpořená zatím solidním výsledkem v předvolebních průzkumech. Proto jsem se rozhodl, že bude rozumnější to oficiální ohlášení udělat skutečně až na konci prázdnin. Navíc když si představíte, že bych vyhlásil kampaň v ten samý den, kdy předseda Senátu oznámil termín volby, tedy k 1. červenci, a zároveň řekl, že si nejdřív udělám dovolenou, to by dobrý dojem rozhodně nedělalo. Nehledě tomu, že přes léto si vybírá dovolenou většina lidí, včetně mých podporovatelů. Léto bychom si měli nechat na vydechnutí, konsolidaci sil. S oznámením kandidatury na konci léta jsem zahájil i kampaň, to mi dávalo smysl.

Do jaké míry a jak do hloubky jste to probíral s rodinou? Jestli do toho jít, nebo ne?

Samozřejmě že ano, protože se to zdaleka netýká jenom mě. Upřímně řečeno, ona se ale zdaleka netýkala jenom mě ani moje předchozí pozice, dokonce ani ta předtím, protože už být náčelníkem generálního štábu představuje citelný dopad na rodinu, a být předsedou Vojenského výboru NATO ještě dvojnásob. A především moje žena Eva si se mnou v tomto směru už vytrpěla hodně. Jestli si někdo myslí, že být manželkou vysoce postaveného generála je úžasné, tak opak je pravdou. Je to spíš řehole, zvlášť pro ženskou, která je úplně normální, nepotřebuje se někde ukazovat a která by naopak uvítala, že má chlapa doma, že se může věnovat vnoučatům a svým zálibám. A teď se po ní chce, aby se účastnila společenských akcí, jezdila někam na cesty s manželem, aby se účastnila různých dobročinných akcí, což jí alespoň v tom posledním případě naštěstí problém nedělalo. Ale v každém případě nežila tak úplně svůj vlastní život, protože se řídil mým životem a můj život zase požadavky funkce. My jsme vlastně byli pořád tak trochu ve vleku toho, co se po nás chtělo. A teď, když už si myslela, že žádná další rána nepřijde, že už jsem opravdu uniformu svlékl nadobro a že budu konečně doma a budu se jí věnovat, tak najednou tohle! Ona je na jednu stranu určitě hrdá, že mám reálnou naději, ale že by z toho byla lidsky nějak nadšená, to opravdu říct nemůžu. A kdyby to náhodou nedopadlo, tak moje žena se určitě zlobit nebude.

Bavíte se se ženou i o tom, že bude potřeba se v kampani připravit i na nejrůznější absurdity typu, že vám budou novináři hlídkovat za domem, budou vás sledovat na každém kroku, někoho může zajímat, co vyhazujete do popelnice, i to už tu bylo. Lidi budou zajímat vaše zvyklosti… Zkrátka jestli jste opravdu odolní a připravení na výraznější ztrátu soukromí. Já vím, že vy jste asi zvyklý, vždycky jste byl v centru dění a v NATO i na výsluní, ale jestli tohle máte se ženou jasně vyříkané?

Vyříkané ano, ale rozsah toho, co je spojené s funkcí prezidenta, asi nedokážeme ani jeden stoprocentně docenit. Na druhou stranu víc než mnozí jiní víme, co takový život obnáší. Co obnáší život s ochrankou dvacet čtyři hodin denně, kterou jsem coby předseda vojenského výboru musel mít. Víme, co obnáší omezení dané tím, co všechno člověk smí nebo spíš nesmí, protože je vázán nějakou povinností nejen k sobě a rodině, ale i povinností a zodpovědností ke spoustě dalších. Toho si samozřejmě jsme vědomi. I proto se na to rodina nedívá sobecky, jen z pohledu svého komfortu, ale vidí to tak, že když mě budou podporovat, budou zároveň podporovat dobrou věc, která i jim dává smysl.

Ale co kdyby Andrej Babiš nakonec nekandidoval? Co pak? Pořád by vám to dávalo smysl?

Já jsem říkal, že představa Andreje Babiše jako příštího prezidenta byl hlavní spouštěč, ale ne jediný. Populismus vnímám opravdu jako velké riziko a shodou okolností Andrej Babiš je dnes spolu s Tomiem Okamurou asi hlavním zástupcem populismu u nás, ale nejsou jediní. A pak je tady celá řada věcí, které nás z hlediska naší budoucnosti ohrožuje, a není to zdaleka jenom Rusko. Je to taky Čína, která sice používá jiné nástroje než Rusko, ale i ta je pro nás velkou výzvou. A jsou to i další krize, které se nám nedaří vždycky úspěšně řešit. Já jsem tedy přesvědčený, že v takhle turbulentní době je zapotřebí, aby v čele státu stál někdo, kdo si s takovou situací dokáže poradit. A ať si o tom myslí, kdo chce, co chce, bývalý voják těch krizí zažil přece jen víc než kdokoliv jiný. Pokud mám v této době co nabídnout, tak jsem připraven. A to je motivace, která tady bude i v případě, že by Andrej Babiš nekandidoval.

Když jste zmínil krizové situace, jakým způsobem je zvládáte vy?

Řekl bych, že standardně podle toho, jak se krize zvládat mají, tzn. pokud možno s chladnou hlavou, s dobrou metodikou, s dobrými plány a s dobrým štábem. Všechny krize, které jsme kdy řešili, vlastně vyžadují stejný přístup. Nejdřív si pokud možno co nejrychleji ujasnit, co se vlastně děje, vyhodnotit, co je důležité, co je urgentní a naopak co je nepodstatné, a pak si stanovit pořadí úkolů, co musíme řešit teď a co počká. A v tomto pořadí to začít velice rychle řešit. Lékaři pro to mají výraz z francouzštiny „triáž“ (francouzsky „triage“ – proces určování priority ošetření pacientů na základě závažnosti jejich stavu – pozn. aut.). Něco podobného se dělá i při řešení krize, protože ten, kdo je hlavní krizový manažer pro konkrétní krizi, musí být dostatečně tvrdý a odolný. A je to proto, aby věci, které sice vypadají neuvěřitelně urgentně, ale nejsou pro řešení krize podstatné, dokázal posunout. A pokud měl někdo příležitost si takovým kotlem, časovým tlakem a množstvím vstupů párkrát projít, tak většinou nepodléhá panice, protože už ví, jak takovou situaci zvládat. Ale hlavně je to opravdu o tom, že se na krize systematicky připravujeme. Už v průběhu covidové krize jsem poukazoval na to, že z hlediska systému a státu nejsme úplně plnohodnotně připraveni, že je tady spousta různých děr, na něž jsme buď nemysleli, nebo je podcenili. Proto si myslím, že bude do budoucna velice důležité budovat odolnost státu vůči krizím, a proto přikládám takovou důležitost i krizovému managementu. A když dnes někdo říká, že hlavní důraz by se měl klást především na ekonomiku, tak souhlasím, ale zároveň dodávám, že hlavní projevy dnešní ekonomické krize, tedy vysoká inflace, nejsou dílem jen ekonomických opatření a nejsou řešitelné pouze tím, že přijmeme nějaké korekce. Prvopříčina je totiž v bezpečnostních problémech, a pokud je ve spolupráci se spojenci nebudeme schopni vyřešit a zároveň stabilizovat trh energií a dalších komodit, tak se z té krize asi rychle nedostaneme. Proto si myslím, že bude důležité, aby ten, kdo bude stát v čele státu, měl pokud možno širší přehled o tom, jak se obecně krize řeší, a to nejen ty ekonomické.

Podle ústavy má český prezident možnosti, jak ovlivňovat chod státu, poněkud omezené. Jaká je tedy vaše vize prezidentského úřadu a toho, jak by měl prezident vystupovat, a to nejen na domácí scéně, ale i směrem ven?

Já si v rozporu s tímhle často opakovaným názorem myslím, že jeho pravomoci, ať už psané nebo nepsané, jsou vlastně až výjimečně široké a mocné. Český prezident se může účastnit jakéhokoliv jednání vlády, jednání parlamentu, jednání bezpečnostní rady státu, jmenuje některé klíčové lidi, ať už v justici, bankovní radě či v různých dalších institucích, jako je například Národní kontrolní úřad, jmenuje náčelníka generálního štábu, povyšuje generály… Prezident má možnost spoustu věcí ovlivňovat už jenom tím, že to téma nastolí. A měl by to být tedy někdo, kdo s autoritou a vážností prezidentského úřadu skutečně dokáže pracovat pro blaho této země a jejích obyvatel. Protože pokud s nějakým tématem přijde, má ho dobře podložené argumenty, tak ho prostě vláda nemůže ignorovat. V oblasti zahraničněpolitické je to ještě evidentnější, protože prezident zastupuje stát navenek a ústava v tomto směru vlastně nijak nerozděluje, co komu patří. Dnes je dohodnutá praxe taková, že prezident zastupuje stát ve vztahu k NATO, premiér ve vztahu k Evropské unii a následně si dělí některé další působnosti. Prezident tedy hraje jednu z klíčových rolí v zahraniční politice a měl by být jejím hlavním koordinátorem. Ale když vidím, jak to probíhá dnes, kdy prezident z té koordinace úplně vyloučil ústavní dvojku, tedy předsedu Senátu, tak to rozhodně nevypovídá o tom, že by ten systém byl funkční. A prezident má také možnost svolat v podstatě jakékoliv odborné jednání. To je velice silný formát, ve kterém prezident může hlouběji proniknout do nějakého specifického tématu a zároveň může od odborníků získat řadu námětů, jak konkrétní problémy řešit. Pamatuji se, jak jsem se ještě za dob Václava Havla účastnil některých jednání se zástupci armády a bezpečnostních složek, které on jako prezident svolal. A s návrhem, který z takového jednání vzejde, pak může jít prezident na vládu nebo do parlamentu, pokud jde o zákonodárnou iniciativu. A kromě toho má prezident téměř neomezenou možnost styku s médii. V okamžiku, kdy projeví přání něco sdělit, tak mu média věnují pozornost. I to je velmi silný nástroj, pokud ho bude využívat efektivně. To, že ho dnes Miloš Zeman prakticky nevyužívá anebo většinou jen k nějakému pošťouchnutí, to je druhá věc.

Jaký by tedy podle vás měl být příští prezident České republiky a jaký by rozhodně být neměl?

Měl by být pokud možno co nejvíc nezávislý. Tím trochu dopředu říkám, že nepovažuji za ideální, aby prezident byl nominován kteroukoliv politickou stranou, protože takový prezident, ať už vědomě nebo podvědomě, bude vždycky tou svojí stranou limitován nebo jí bude přímo zavázán. Stejně tak by měl být nezávislý na různých průmyslových, finančních a jiných lobby, a proto považuji za ideální, máme-li přímou volbu, aby byl prezident nejen volen občany, ale pokud možno i podpořen občany. Nejen podpisy, ale také maximum finančních prostředků na zvolení by měl posbírat od občanů. A měl by být schopen nerozdělovat, ale moderovat. Nechci říkat sjednocovat, protože to ani není cílem. Určitě je dobře, že u nás máme různé názorové skupiny a proudy, že máme spoustu různých argumentů, ale prezident by měl být schopen komunikovat s odborníky, měl by být schopen komunikovat s privátním sektorem, s občanskými organizacemi tak, aby v takovém prostředí dokázal najít dostatečně velký prostor pro kompromis a pro shodu na nějakém řešení. Na řešení, které bude účinné pro zemi a většinu obyvatel, nikoliv pro nějakou konkrétní skupinu. Měl by tedy být dobrý komunikátor. Taky by měl být schopen věci pojmenovávat a nazývat je pravými jmény, aby na jedné straně nelakoval na růžovo, ale aby na druhé straně lidi nestrašil, ale spíš je zklidnil. Protože v době, kdy nastane nějaká krize, a vrátím se ke covidu, tak takové lakování na růžovo nebo bagatelizace typu „je to chřipečka, nemusíme se tím trápit“, je špatně. Stejně tak by bylo špatné lidem říkat, že jsme na prahu apokalypsy, že musíme všechno zavřít a nebudeme nic dělat, protože nás to všechny zabije. Asi by v takovém případě bylo na místě říct: „Ano, je to další z pandemií, která svět potkala, ale zatím si s tím lidstvo vždycky poradilo. Máme dnes mnohem větší a lepší možnosti, než mělo zdravotnictví před sto lety, kdy vypukla španělská chřipka, poradíme si s tím a je třeba naslouchat odborníkům. A když to neudělala vláda, tak já jako prezident budu iniciovat zřízení odborné skupiny, která bude sdružovat to nejlepší, co v téhle zemi máme, a tato skupina bude dávat doporučení.“ Myslím, že tohle by situaci určitě zklidnilo, protože lidi na něco takového čekali, ale toho se jim bohužel nedostalo. I takovou roli by prezident určitě plnit měl. A měl by také být schopen nastavovat, alespoň v mezích možností, morální laťku tam, kde se jí nedostává. Dám konkrétní příklad. Když byl Miloš Zeman médii tázán na Andreje Babiše, a jak se dívá na některé z věcí, které jsou mu vytýkány, tak odpověděl ve smyslu, že jeho kritici, tedy kritici Babiše, mu vlastně pouze závidějí to, že je schopný a úspěšný. V podstatě tím řekl: „Nezáleží na tom, jakou cestou se dostanete k úspěchu, podstatné je být úspěšný. A potom můžete všem, kteří vás budou kritizovat, říct, že vám jenom okusují kotníky a že vám jenom chtějí škodit.“ A to je přece přesný opak toho, co by měl prezident udělat. Prezident by měl v takové situaci možná říct, že je sice dobře, že premiér neporušil žádný zákon, ale od politiků a od premiéra zvlášť se kromě dodržování zákonů očekává taky plnění morálních a etických standardů. Jako politik ve vysoké funkci by přece měl jít lidem trochu příkladem. A pokud jim ten příklad nedává, tak je to špatně, protože to znamená, že naopak lidi utvrzuje v tom, že hledat díry v zákonech je vlastně správně, že je to ten druh našeho chytráctví, kterého si ceníme víc než být „hloupý“, poctivý Honza. I tohle je věc, kterou by měl prezident dělat právě proto, že nezastupuje žádnou stranu a že by měl mít stejný metr na všechny, včetně politiků.

A jaký by rozhodně neměl být? Rozhodně by neměl zneužívat svoje postavení, pravomoci, například ve stylu udělení milosti Miloši Balákovi (ředitel Lesní správy Lány, v roce 2022 odsouzený ke třem letům vězení, peněžitému trestu a čtyřletému zákazu činnosti za ovlivňování státní zakázky, kterého prezident Zeman prakticky okamžitě omilostnil – pozn. aut.). To pro mě byl naprosto odstrašující příklad, jak by prezident svoje pravomoci využívat neměl. On nejenže se vysmál právu, ale vysmál se všem těm lidem, kteří na tom případu dlouho pracovali, ať už na policii, nebo na státním zastupitelství, kteří sbírali důkazní materiál, aby ten spis měl všechny náležitosti. A prezident se vysmál i soudcům, kteří všechny ty sebrané důkazy uznali jako naprosto věrohodné a na jejich základě ho odsoudili. Prezident tím, že to všechno znegoval, dal jasně najevo, že v této zemi neplatí pravidla pro všechny stejně. Protože pokud by něco takového udělal kdokoliv jiný, běžný občan, tak by šel na několik let natvrdo sedět.

Jste vy nezávislý kandidát?

Já se považuji za nezávislého kandidáta, protože nemám vazbu na žádnou politickou stranu, o přízeň žádné ze stran jsem se neucházel a nejsem ani závislý na žádné finanční nebo průmyslové lobby. Samozřejmě že mám podporovatele, donory, kteří mi přispívají ne úplně malými částkami, ale všichni jsou transparentní, všichni jsou známí a každý si může udělat obrázek o tom, co je to za lidi. Jsou to podnikatelé, kteří své majetky získali naprosto úctyhodným způsobem, založili firmy, které jsou úspěšné doma i v zahraničí, podporují množství různých projektů, ať už dobročinných, nebo směřujících k lepšímu fungování státu. Já jsem naopak hrdý, že se mnou právě takoví lidé spolupracují, a nemám žádného skrytého podporovatele, kterému bych musel být zavázán za to, že na kampaň poskytl nějakou větší částku. Domluvili jsme se na hranici, která nebude přesahovat dva miliony korun. A každý, kdo bude přispívat více než sto tisíci, navíc projde naším prověřováním.

Podhoubí

„Když teď někde říkám, že jsem měl problém s autoritami, tak se každý okamžitě zeptá: ,A jak to jde dohromady, vy, jako voják?‘ A já odpovídám: ,Jde, protože já nemám problém s autoritou, když si jí můžu vážit. A když toho člověka respektuju, tak pro něj prostě půjdu i do ohně.‘ Ale když proti mně stál někdo, kdo si jenom chtěl řešit nějaký svůj mindrák a vydával rozkazy, které byly naprosto nesmyslné a měly za cíl nás zdeptat, tak to mě hrozně žralo. Vždycky jsem měl nějakou potřebu se tomu vzepřít i za cenu toho, že pak budu mít problémy. A upřímně: Těch problémů jsem občas míval dost.“

Říká se, že prvních několik let v životě člověka je nesmírně důležitých, protože právě v té době, genetice navzdory, se spousta věcí dá posílit, ale taky bohužel ohnout nebo jinak pokazit. Z různých rozhovorů a vyprávění jsem vyrozuměla, že vaši rodiče, tedy hlavně váš táta, si téhle poučky byli buď jasně vědomi, nebo zcela intuitivně dospěli k závěru, že malého Petra tedy rozhodně nemůžou nechat ladem. Je to tak?

Table of Contents

Kdo tady bude prezident…!?

Podhoubí