Oliver Potzsch

Katova dcera

Oliver Potzsch

Katova dcera

Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER

Copyright © 2004 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © by Janka Carev

Translation © 2011, 2022 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-242-8486-6

V upomínku na Fritze Kuisla

Niklasovi a Lily,

na druhém konci rodové linie

Románové postavy

JAKOB KUISL, schongauský kat

SIMON FRONWIESER, syn městského felčara

MAGDALENA KUISLOVÁ, katova dcera

ANNA MARIA KUISLOVÁ, katova žena

Kuislova dvojčata GEORG a BARBARA

BONIFAZ FRONWIESER, městský felčar

MARTA STECHLINOVÁ, porodní bába

JOSEF GRIMMER, forman

GEORG RIEG, forman

KONRAD WEBER, městský farář

KATHARINA DAUBENBERGEROVÁ, porodní bába v Peitingu

RESL, děvečka v hostinci U zlaté hvězdy

MARTIN HUEBER, augsburský forman

FRANZ STRASSER, altenstadtský hostinský

CLEMENS KRATZ, kramář

AGATHE KRATZOVÁ, kramářova žena

MARIA SCHREEVOGLOVÁ, manželka radního

hrabě WOLF DIETREICH VON SANDIZELL, kurfiřtský správce

RADNÍ

JOHANN LECHNER, soudní písař

KARL SEMER, První purkmistr a majitel hostince

U zlaté hvězdy

MATTHIAS AUGUSTIN, člen Vnitřnní rady

MATTHIAS HOLZHOFER, purkmistr

JOHANN PÜCHNER, purkmistr

WILHELM HARDENBERG, správce Špitálu svatého ducha

JAKOB SCHREEVOGL, hrnčíř a svědek procesu

MICHAEL BERCHTHOLDT, pekař a svědek procesu

GEORG AUGUSTIN, forman a svědek procesu

DĚTI

SOFIE DANGLEROVÁ, svěřenkyně pláteníka

Andrease Danglera

ANTON KRATZ, svěřenec kramáře Kratze

CLARA SCHREEVOGLOVÁ, svěřenkyně radního

Jakoba Schreevogla

JOHANN STRASSER, svěřenec altenstadtského hostinského

Franze Strassera

PETER GRIMMER, syn Josefa Grimmera

VOJÁCI

CHRISTIAN BRAUNSCHWEIGER

ANDRÉ PIRKHOFER

HANS HOHENLEITNER

CHRISTOPH HOLZAPFEL

Prolog

Schongau,

12. října léta Páně 1624

vanáctý říjen byl dobrý den k zabíjení. Celý týden pršelo, ale tento pátek po posvícení se vyčasilo. Slunce navzdory začínajícímu podzimu příjemně hřálo a nahoře od města byl slyšet hluk a smích. Zněly bubny, cinkaly zvonce, někdo hrál na skřipky. Vůně maštěných nudlí a pečeného masa pronikala až dolů do páchnoucí čtvrti koželuhů.

Jakob Kuisl stál v projasněné světnici a pokoušel se probudit otce. Biřic se tu už dvakrát pro něho zastavil, tentokrát se nedá odbýt. Katova hlava spočívala na desce stolu, dlouhé chomáče vlasů plavaly v kaluži piva a pálenky. Chrápal a občas sebou ve spánku škubl.

Jakob se sklonil dolů až k otcovu uchu. Ucítil pach alkoholu a potu. Potu strachu. Před popravami se otec vždycky takhle potil. Nejpozději po vynesení rozsudku začal jinak vcelku mírný pijan chlastat. Nic nejedl a téměř nemluvil. Za nocí se pak často s křikem budil zalitý potem. Poslední dva dny se s ním prakticky nedalo mluvit. Jeho žena Katharina to věděla, a proto pravidelně odcházela s dětmi ke švagrové. Jen Jakob musel zůstat, byl koneckonců nejstarší syn, a tím pádem pacholek svého otce.

„Otče, probuď se! Už musíme vyrazit! Biřic čeká!“

Jakob nejdřív šeptal, pak mluvil hlasitě, nakonec zařval. Chrápající kolos se konečně pohnul.

Johannes Kuisl pohlédl na syna krví podlitýma očima. Jeho kůže měla barvu skývy starého chleba. V černých rozcuchaných vousech mu uvízly zbytky polévky z předchozího večera. Dlouhými zkroucenými prsty si přejel po tváři. Pak se narovnal v celé své výšce šesti stop. Mohutné tělo se chvíli potácelo, krátce to vypadalo, jako by chtělo přepadnout dopředu. Ale pak našel Johannes Kuisl rovnováhu a napřímil se.

Jakob podržel otci flekatý kabát, přehodil mu přes ramena kožený límec a podal rukavice. Velký muž se pomalu oblékl, odhrnul si vlasy z čela, pak beze slova přešel k zadní stěně světnice. Tam, mezi ošoupanou kuchyňskou lavicí a domácím oltářem s krucifixem a sušenými růžemi, byl opřený stínací meč. Byl dobře dva lokty dlouhý, s delší rukojetí pro úchop obouruč, tupým hrotem, zato s ostřím, kterým by se mohl přeseknout vlas poletující ve vzduchu. Kat pravidelně čepel ostřil. Meč se leskl ve slunci, jako by byl vykován a zakalen teprve včera. Nikdo nedokázal říct, jak je starý. Před Johannem Kuislem patřil jeho tchánovi Jorgovi Abrielovi a předtím jeho otci a dědovi. Jednou bude patřit Jakobovi.

Přede dveřmi čekal biřic. Malý hubený mužík neustále otáčel hlavu k městským hradbám. Už se opozdili, první zvědavci nahoře na ochozu budou zřejmě dost netrpěliví.

„Připrav vůz, Jakobe.“

Hlas otce byl klidný a hluboký. Křik a vzlykot z dnešní noci jako zázrakem zmizely.

Když Johannes Kuisl protáhl mohutné tělo nízkým rámem dveří, biřic bezděčně ustoupil o krok stranou a pokřižoval se. Kata nikdo neviděl rád. Ne náhodou byl jeho dům venku za městem ve čtvrti koželuhů. Když obrovitý kat mlčky popíjel v hostinci víno, seděl u vlastního stolu. Na ulici se lidé vyhýbali jeho pohledu. Říkalo se, že to přináší neštěstí, obzvlášť v popravčích dnech. Kožené rukavice, které měl dnes na ruce, budou po popravě spáleny.

Kat se posadil na lavici vedle domu a na chvíli vychutnával polední slunce. Kdo ho tak viděl, sotva by uvěřil, že ještě před hodinou blábolil v deliriu. Johannes Kuisl byl považován za dobrého popravčího. Byl rychlý, silný a přesný. Nikdo mimo rodinu nevěděl, kolik toho do sebe před popravami nalil. Teď zavřel oči, jako by naslouchal vzdálené melodii. Stále ještě byl slyšet hluk z města. Hudba, smích, někde nablízku zpíval kos. Meč byl opřený o lavici jako vycházková hůl.

„Nezapomeň na provazy!“ zavolal kat na syna, aniž otevřel oči.

Jakob dal ve stáji uzdu sporému běloušovi a zapřáhl ho před vůz. Celé hodiny drhl včera dvoukolou káru. Zbytečně, jak teď zjistil. Krvavé skvrny byly do dřeva příliš zažrané. Hodil na nejhorší místa trochu slámy a vůz byl připravený pro velký den.

Ve svých dvanácti letech už katův syn zažil několik poprav z bezprostřední blízkosti, dvě oběšení a také jedno utopení třikrát usvědčené zlodějky. Při první popravě oběšením mu bylo právě šest let. Jakob si ještě pamatoval, jak lupič téměř čtvrt hodiny tancoval na provaze. Dav jásal a otec se toho večera vrátil domů s mimořádně velkým kusem skopového. Po popravách se Kuislovým dařilo obzvlášť dobře.

Jakob donesl několik provazů z truhly ve stáji a dal je do pytle k řetězům, zrezivělým štípacím kleštím a hadrům k utření krve. Pak hodil pytel na vůz a vyvedl bělouše ven před dům. Otec vylezl na káru a posadil se doprostřed na plošinu, nohy roztáhl a pažemi se vzepřel. Meč mu spočíval na mohutných stehnech. Biřic pospíchal napřed. Byl rád, že je z dosahu kata.

„Tak jeď!“ zvolal Johannes Kuisl.

Jakob zatáhl oprať a vůz se dal se skřípotem do pohybu.

Zatímco bělouš poklidně klusal po široké silnici k městu, Jakob se neustále ohlížel dozadu po otci. Vždycky si vážil práce jejich rodiny. I když lidé mluvili o nečestném řemesle, neviděl na tom nic špatného. Zmalované děvky a kejklíři, to byla lůza beze cti. Avšak jeho otec měl tvrdé slušné povolání, které vyžadovalo hodně zkušeností. Jakob se od něho učil těžkému řemeslu zabíjení.

Když bude mít štěstí a kurfiřt to dovolí, složí za pár let mistrovskou zkoušku. Bude to stětí stavu přiměřené, řemeslně dokonale provedené. Jakob ještě takovou popravu neviděl. O to důležitější bylo, aby dnes všechno bedlivě sledoval.

Vůz zatím vjel po úzké příkré ulici do města a dorazil na tržiště. Všude před měšťanskými domy byly postaveny boudy a stánky. Umazané dívky prodávaly pečené ořechy a malé vonící chleby. V jednom rohu se usadili kejklíři, žonglovali s míči a zpívali posměšné verše na vražedkyni dítěte. Příští jarmark bude sice až na konci října, ale zpráva o popravě se rychle rozšířila do okolních vesnic. Lidé se bavili, jedli a nakoupili si pár sladkostí, aby pak oslavili krvavé představení jako vyvrcholení dne.

Jakob hleděl z kozlíku dolů na lidi, někteří zírali na katovskou káru se smíchem, jiní užasle. Mnoho k vidění ale na tržišti nebylo, většina obyvatel už pospíchala na popraviště za městskými hradbami, aby ukořistili nejlepší místa. Poprava se měla konat po poledním zvonění, a to už bylo za necelou půlhodinu.

Když kára s katem vjela na dlážděné náměstí, hudba přestala hrát. Někdo zakřičel: „Tak co, kate, máš nabroušený meč? Nebo sis usmyslel, že se s ní oženíš?“ Dav jásal. I v Schongau platilo, že kat mohl ušetřit odsouzenou, pokud by se s ní oženil. Avšak Johannes Kuisl už ženu měl a Katharina Kuislová nebyla právě mírná. Dceři vyhlášeného kata Jorga Abriela se přezdívalo Krvavá Katka nebo taky Satanova děvka.

vůz projel náměstím kolem velké budovy městského skladiště a zamířil k městským hradbám. Tyčila se tu vysoká tříposchoďová věž s plochou střechou a cimbuřím, se zdmi zčernalými sazemi, s malými zamřížovanými okny, které se podobaly střílnám. Kat dal na rameno meč a sestoupil z vozu. Pak se otec a syn odebrali kamennou bránou do chladného nitra věznice. Úzké sešlapané schody vedly dolů do podzemního sklepení. Tady byla temná chodba, z níž vedly zprava a zleva těžké okované dveře. Každé měly ve výši hlavy průzor zajištěný mříží. Jedním zrovna pronikal nářek, zněl téměř jako dětské kňourání. K Jakobovu uchu doléhaly útržky latinských slov, které šeptal kněz.

Biřic otevřel dveře napravo a vzduch okamžitě páchl močí, výkaly a potem. Katův syn bezděčně zadržel dech.

Uvnitř nářek ženy krátce ustal, ale hned přešel do vysokého žalostného křiku. Vražedkyně věděla, že teď nastává konec. I litanie kněze zesílila. Modlitba a křik se spojily k jedinému infernálnímu halasu.

„Dominus pascit me, et nihil mihi deerit...“

Přispěchali další biřicové, aby na denní světlo vyvlekly lidský uzlíček.

Elisabeth Clementová byla kdysi krásná dívka, se světlými vlasy až na ramena, smějícíma se očima a s ústy, která se usmívala vždycky trochu posměšně. Jakob ji často vídal s ostatními děvečkami dole u řeky u máchadla prádla. Teď jí biřicové ostříhali vlasy, tvář měla bledou a vpadlou. Na sobě šedou kajícnickou košili, která byla hodně špinavá. Elisabeth byla tak hubená, jako by se vůbec nedotkla katovského jídla, které odsouzenci dostávali po tři dny a které tradičně dodával hostinský Semer.

Elisabeth sloužila jako děvečka u chovatele koní. Pro svou krásu byla oblíbená u podomků. Obletovali ji jako můry světlo, dávali jí drobné dárky, čekávali na ni u domovních dveří. Chovatel koní klel, ale co to pomohlo. Povídalo se, že s ní mnohý zmizel i na seníku.

Druhá děvečka našla mrtvé dítě za kůlnou v jámě, čerstvě zaházené hlínou. Elisabeth se zhroutila hned na začátku mučení. Kdo byl otcem dítěte, nemohla nebo nechtěla říct. Ale ženy ve městě si šuškaly ledacos. Krása se stala Elisabeth osudnou a mnohá ošklivá měšťanka teď mohla zase klidně spát. Svět byl opět v pořádku.

Teď vykřikovala Elisabeth do světa svůj strach a zoufale se vzpírala, když ji tři biřici vlekli z díry. Pokoušeli se ji spoutat, ale ona se jim vysmekla jako kluzká ryba.

Pak se stalo něco zvláštního. Kat předstoupil a položil jí obě ruce na ramena. Velký muž se téměř něžně sklonil k drobné dívce a něco jí zašeptal do ucha. Jen Jakob byl dost blízko, aby rozuměl slovům.

„Nebude to bolet, Lízo. To ti slibuju, nebude to bolet.“

Dívka přestala křičet. Sice se ještě třásla po celém těle, ale dala se už spoutat. Biřicové vzhlédli ke katovi se směsicí obdivu a bázně. Pro ně to vypadalo tak, jako by Johannes Kuisl zašeptal dívce do ucha nějakou kouzelnou formuli.

Nakonec vyšli ven, kde už na ubohou hříšnici netrpělivě čekalo hodně zvědavců. Byl slyšet šepot, někteří se křižovali nebo pronášeli krátkou modlitbu. Nahoře na kostelní věži začal vyzvánět zvon, vysoký ostrý tón, který vítr roznášel po městě. Posměšky už nepadaly, kromě vyzvánění bylo naprosté ticho. Elisabeth Clementová byla jednou z nich, teď na ni všichni civěli jako na divoké ulovené zvíře.

Johannes Kuisl zvedl třesoucí se dívku a posadil ji na káru. Znovu jí něco pošeptal. Pak jí podal malou lahvičku. Když Elisabeth váhala, popadl ji najednou za hlavu, zaklonil ji a nalil jí tekutinu do úst. Všechno se událo tak rychle, že jen několik kolemstojících mohlo něco z toho zahlédnout. Elisabeth měla najednou skelný pohled, zalezla doprostřed plošiny a tam se schoulila. Dýchala klidněji a přestala se třást. Kuislův nápoj byl v Schongau vyhlášený. Byla to milost, kterou ostatně neprokázal každému odsouzenci. Zloděj kostelní pokladničky a vrah Peter Hausmeir cítil před deseti lety každou jednotlivou ránu, když mu Kuisl lámal kosti. Vpletený do kola tak dlouho křičel, dokud mu nakonec kat poslední ranou nerozdrtil krční obratel.

Normálně museli odsouzenci na smrt dojít na popraviště sami nebo tam byli dovlečeni koněm zavinutí ve zvířecí kůži. Avšak kat věděl ze zkušenosti, že odsouzené vražedkyně dětí zpravidla nedokázaly samy jít. Pro uklidnění dostávaly v den popravy celé tři litry vína a katův nápoj učinil zbytek. Většinou byly tyto dívky jako potácející se jehňata, která museli na porážku téměř donést. Johannes Kuisl proto vždycky bral káru; kromě toho tak zabránil, aby ubohé hříšnici někdo z davu nepřidal při cestě na onen svět ještě nějakou ránu.

Kat teď sám držel opratě, Jakob sel vedle vozu. Dav čumilů obklopil vůz, takže postupovali kupředu jen pomalu. K odsouzenkyni zatím vylezl na káru františkánský páter, klečel vedle ní a modlil se růženec. Vůz pomalu projížděl kolem městského skladiště a nakonec zastavil na severní straně budovy. Jakob poznal kováře z přilehlé ulice, který tam čekal s pánví řeřavého uhlí. Silné, mozolnaté ruce pumpovaly měchem do žároviště vzduch, takže štípací kleště zrudly jako čerstvá krev.

Dva biřici postavili Elisabeth jako loutku. Očima zírala do prázdna. Když ji kat štípl kleštěmi do pravé paže, krátce vyjekla. Pak se zdálo, jako by opět sklouzla do jiného světa. Syčelo to a kouřilo, Jakobovi stoupal pach spáleného masa do nosu. I když ho otec seznámil s tím, co se bude dít, zápasil s nutkáním ke zvracení.

Ještě třikrát, na každém dalším rohu městského skladiště kára zastavila a procedura se opakovala. Kat štípl Elisabeth kleštěmi ještě do levé paže, do levého a pak do pravého prsu. Avšak díky nápoji byla bolest snesitelná.

Elisabeth si začala pobrukovat prostou dětskou písničku a přitom si s úsměvem hladila břicho: „Spi, děťátko, spi...“

Vyjeli z města Dvorskou bránou po silnici do Altenstadtu. Už zdálky bylo vidět popraviště, které stálo mezi poli a sousedícím lesem. Už se tam shromáždilo celé Schongau a taky obyvatelé z okolních vesnic, pro pány radní tam byly doneseny lavice a židle. Prostý lid stál v zadních řadách a krátil si čas povídáním a mlsáním. Uprostřed travnatého pole se zvedalo popraviště, vyzděná, sedm stop vysoká plošina, ke které vedly dřevěné schody.

Když vůz přijížděl na místo, dav se rozdělil. Lidé se zvědavě snažili zahlédnout vražedkyni ležící na káře.

„Ať vstane! Nahoru s ní! Kate, ukaž nám ji!“

Diváci byli viditelně rozezlení. Mnozí tu čekali už od ranních hodin a teď nebylo nic k vidění. První nespokojenci už začali házet kameny a shnilé ovoce. Františkánský kněz se skrčil, aby chránil svou hnědou kutnu, ale několik jablek ho přesto zasáhlo do zad. Biřici zatlačili dav, který se stáhl kolem káry jako jedna velká obluda, která chce káru i s obsahem pozřít.

Johannes Kuisl řídil vůz klidně až k popravišti. Tam už čekali páni radní a správce Michael Hirschmann. Jako zdejší zástupce kurfiřta vynesl Hirschmann sám před dvěma týdny rozsudek. Teď pohlédl ještě jednou dívce hluboko do očí. Starý muž ji znal od dětství.

„Lízo, co jsi udělala?“

„Nic. Nic jsem neudělala, Excelence.“ Elisabeth Clementová hleděla na správce už mrtvýma očima a dál si hladila břicho.

„To ví jen sám Pánbůh,“ zamumlal Hirschmann. Pak přikývl katovi a ten vyvedl vražedkyni osm schodů k popravišti. Jakob je následoval. Elisabeth dvakrát klopýtla, než došla na konec své poslední cesty. Nahoře ji už očekával další františkánský páter a úřední vyvolávač. Jakob pohlédl dolů na louku. Viděl stovky napjatých tváří, ústa a oči široce otevřené. Páni radní usedli na svá místa. Z města opět zazněl zvon. Všechno čekalo.

Kat mírně zatlačil Elisabeth Clementové na ramena, dokud nepoklekla. Pak jí jedním z přinesených šátků zavázal oči. Tělem jí prolétlo lehké zachvění, šeptala modlitbu.

„Zdrávas Maria, milosti plná, Pán s tebou, požehnaná ty mezi ženami a požehnaný plod života tvého...“

Vyvolávač si odkašlal, pak ještě jednou oznámil rozsudek. Jakob slyšel hlas jako vzdálené šumění.

„... aby ses nyní celým svým srdcem a celou svou myslí upnula k Bohu, a tak dospěla k zbožné a šťastné smrti...“

Otec do něho ze strany strčil. „Musíš mi ji podržet,“ zašeptal co nejtišeji, aby nerušil řeč.

„Cože?“

„Musíš jí podržet hlavu nahoře, abych ji mohl seknout. Jinak se nám překotí.“

Skutečně začala odsouzenkyně horní polovinou těla klesat dopředu. Jakob byl zmatený. Až dosud počítal s tím, že má popravě jen přihlížet. O tom, že by měl pomáhat, otec nikdy nemluvil. Ale na nějaké váhání bylo příliš pozdě.

Popadl Elisabeth Clementovou za krátké vlasy a pozvedl jí hlavu, jenomže vzápětí cítil, jak jsou její špinavé vlasy kluzké a navíc se mu potily dlaně i prsty. O to víc je sevřel. Elisabeth vrněla. Jakob jí táhl hlavu oběma rukama vzhůru tak, aby nepřekážel otcovu meči. A otec své umění ovládal dobře, Jakob si byl jistý, že i tentokrát mečem vedeným obouruč sekne přesně mezi dva krční obratle. Jen záblesk čepele, mrknutí oka a věc bude hotová.

„Bůh buď milostiv tvé ubohé duši...“

Vyvolávač dospěl ke konci. Vytáhl tenkou černou hůl, podržel ji nad Elisabeth Clementovou a zlomil ji. Zapraskání dřeva bylo slyšet i v okolí.

Správce pokynul katovi, ten zvedl meč a rozmáchl se.

V tomto okamžiku Jakobovi proklouzly dívčiny vlasy mezi křečovitě sevřenými, zpocenými prsty. Právě jí ještě držel hlavu nahoře, když najednou padla jako pytel obilí dopředu. Otcův meč zasvištěl, ale místo krku zasáhlo ostří týl hlavy. Elisabeth vykřikla a padla na podlahu popraviště, kde sebou zmítala a chrčela. Meč přeťal uzel hadru, kterým měla dívka zavázané oči. Hadr sklouzl a v lebce zela hluboká rána. Elisabeth koutkem oka zahlédla, jak kat nad ní znovu pozvedá meč.

Dav zasténal jako z jednoho hrdla. Jakob cítil, že se dusí.

Otec ho bokem prudce odstrčil a ještě jednou se napřáhl. Ale Elisabeth se před mečem prudce odkulila stranou. Tentokrát ji kat sekl hluboko do ramene. Z rány vytryskla krev a zalila kata, pacholka a zděšeného františkánského kněze.

Elisabeth se plazila k okraji popraviště. Většina diváků zděšeně zírala, avšak byl slyšet i jásot. Někteří házeli po katovi kameny. Lidi neměli rádi, když muž s mečem zpackal své dílo.

Johannes Kuisl to chtěl skončit. Rychle se postavil vedle sténající ženy a rozpřáhl se potřetí. Tentokrát ji zasáhl přesně mezi třetí a čtvrtý krční obratel. Sténání rázem ustalo. Avšak hlava zůstala neodělena. Ještě visela na šlachách, teprve dalším seknutím se zcela oddělila od trupu.

Kutálela se po dřevěné podestě a zastavila se přímo před Jakobem.

Katovu synovi se zatmělo před očima, pak se mu obrátil žaludek. Padl na kolena a zvracel slabé pivo a ovesnou kaši z dnešního rána, zvracel tak dlouho, dokud z něho nevycházela už jen zelená žluč. Jako přes zeď slyšel křik lidí, zuřivé výkřiky pánů radních a supění otce vedle sebe.

Spi, děťátko, spi...

Krátce předtím, než ho přemohla milosrdná mdloba, Jakob Kuisl učinil rozhodnutí. Nikdy nepůjde ve stopách svého otce, za nic na světě se nestane katem.

Pak padl tváří do louže krve.

1

Schongau,

ráno 24. dubna léta Páně 1659,

o 35 let později...

agdalena Kuislová seděla na lavici před malou přikrčenou katovnou a pevně držela mezi stehny těžký bronzový hmoždíř. Pravidelnými údery rozmělňovala sušenou mateřídoušku, přesličku a arniku na jemný zelený prášek. Kořenná vůně jí stoupala do nosu a dávala tušit blížící se léto. Slunce jí svítilo do tváře, takže musela mžourat, kapky potu stékaly po čele. Byl to první opravdu teplý den v tomto roce.

Venku v zahradě si hráli její malí sourozenci, pětiletá dvojčata Georg a Barbara. Honili se mezi bezovými keři, které už nasadily první pupeny. Radostně křičeli, když je dlouhé větve šlehly přes tvář. Magdalena se usmívala. Připomněla si, jak se i s ní otec ještě před několika lety stejným způsobem honil mezi keři. Viděla před sebou jeho velkou mohutnou postavu, jak za ní běží se zdviženými prackami a hrozivým vrčením jako velký medvěd. Otec byl báječný kamarád při hrách. Nikdy nechápala, proč lidé ve městě přecházejí na druhou stranu ulice nebo šeptají modlitbu, když jde proti nim. Teprve později, v sedmi osmi letech, se dozvěděla, že těma rukama si otec umí nejen hrát. To bylo na šibeničním vrchu, když Jakob Kuisl navlékl zloději na krk oprátku a zatáhl.

Přese všechno byla Magdalena hrdá na svou rodinu. Už její praděd Jorg Abriel a její dědeček Johannes Kuisl byli kati. Magdalenin otec Jakob se vyučil u dědečka, tak jako i Georg půjde za pár let do učení k otci. Když byla ještě malá, tak jí matka jednou před spaním vyprávěla, že otec nebyl vždycky katem. Prý mašíroval ve Velké válce, než ho stesk po domově zase přivedl zpátky do Schongau. Když malá Magdalena chtěla vědět, co dělal ve válce a proč pak přece jen raději lidem srážel hlavy, než aby táhl s brněním a blýskavou šavlí do vzdálených zemí, matka mlčela a položila jí prst na rty.

Byliny byly dobře rozmělněné. Magdalena vysypala zelený prášek do hliněné dózy, kterou pečlivě uzavřela. Vývar z voňavé směsi vyvolá u žen krvácení, byl to osvědčený prostředek k tomu, aby se přece jen ještě zabránilo nechtěnému početí. Mateřídouška a přeslička rostly v každé druhé zahrádce, ale jen její otec věděl, kde se dá najít vzácná arnika. Dokonce porodní báby z okolních vesnic k němu přicházely, aby od něj tuhle vzácnou bylinnou směs získaly. On ji nazýval práškem Panenky Marie a příležitostně si jeho prodejem přivydělával.

Magdalena si odhrnula loknu, která jí neustále padala do tváře. Zdědila otcovy nepoddajné vlasy a taky husté obočí nad černýma zářivýma očima, které jako by neustále trochu mrkaly. ve svých dvaceti letech byla nejstarším katovým dítětem. Po ní matka porodila dvě mrtvé děti, kromě toho ještě tři další, které byly tak slabé, že nepřežily první rok. Pak konečně přišla dvojčata. Na oba zbojníky byl otec velmi hrdý, Magdalena na ně občas trochu žárlila. Georg jako jediný syn se vyučí katovskému řemeslu, Barbara mohla zatím ještě snít všechny sny tohoto světa. Magdalena byla naopak katova děvka, krvavá holka, které se nikdo nesměl dotknout a za jejímiž zády si lidé šeptali a posmívali se. Povzdechla si. Zdálo se, jako by byl její život už teď jednou provždy předurčený. Provdá se za kata z jiného města, protože katovské rodiny vždycky zůstávají mezi sebou. Přitom se jí už líbil mnohý chlapec tady ve městě. Především jeden...

„Jestli už jsi hotová, jdi dovnitř a postarej se o prádlo. To se samo nevypere.“

Matčin hlas vytrhl Magdalenu ze snění. Anna Kuislová káravě pohlédla na dceru. Ruce měla umazané od práce v zahradě, hřbetem ruky si utřela pot z čela. „Už zase sníš o mládencích, vidím ti to na očích,“ povzdechla si. „Ale to si vytluč z hlavy. Ve městě už je o tom dost řečí.“

Usmála se na ni, ale Magdalena věděla, že to matka myslí vážně. Byla to prakticky založená, přímá žena. Pro snění své dcery neměla příliš pochopení. Taky považovala za zbytečné, že ji otec naučil číst. Na ženu, která strká nos do knížek, se muži dívají úkosem. A když je to navíc katova dcera a dělá oči na mládence ve městě, není cesta k masce hanby a pranýři daleká. Už častěji vylíčila v temných barvách svému muži, jaké to bude, až bude muset vlastní dceři dát do ruky potupné housle a hnát ji přes celé město.

„Nezlob se, mami,“ omlouvala se Magdalena a postavila hmoždíř na lavici. „Hned zajdu s prádlem dolů k řece.“

Vzala koš se špinavými prostěradly a vydala se na cestu dolů k Lechu, sledovaná zamyšleným matčiným pohledem.

Hned za domem vedla úzká pěšinka podél zahrádek, kůlen a hezkých domů ke břehu, k místu, kde řeka vyhloubila malý mělký záliv. Magdalena se zadívala na víry, které se tvořily ve středu řeky. Teď na jaře bylo hodně vody, hladina sahala vysoko až ke kořenům bříz a hnala před sebou větve a celé stromy. Nakrátko se jí zazdálo, že vidí kus plátna nebo něco podobného, co plavalo v hnědé řece, ale když se zadívala pozorněji, byly to už jen větve a listí.

Sklonila se, vzala prádlo z koše a tloukla je na mokrých kamenech. Přitom myslela na slavnost na náměstí před třemi týdny a tehdejší tanec. Především na tanec s ním... Teprve minulou neděli na mši ho zase viděla. Když se skloněnou hlavou usedla v kostele docela vzadu, ještě jednou vstal a šel dopředu pro zpěvník. Přitom na ni šibalsky mrknul. Zasmála se a ostatní dívky se po ní nevraživě ohlédly.

Magdalena si teď broukala písničku a rytmicky tloukla prádlo na kamenech. Byla tak zamyšlená, že nejdřív považovala ten křik za výplod své fantazie. Trvalo chvíli, než poznala, že ty vysoké naříkavé tóny přicházejí odněkud z místa proti proudu řeky.

Jeden dřevorubec ze Schongau stál nahoře na příkrém břehu a spatřil chlapce jako první. Nejdřív si nebyl jistý, jestli ten malý uzlík hluboko pod ním ve vířící vodě je skutečně dítě, dokud neviděl, že kolem sebe zoufale máchá pažema. Chlapec se zachytil jednou rukou za pahýl stromu, ale voda si dál pohrávala s jeho tělem jako s nepatrným smítkem. Dřevorubec zavolal na pomoc voraře, kteří za mlžného ranního šera vyrazili na první jízdu do Augsburgu. Teprve krátce před Kinsau, čtyři míle od Schongau, byl břeh nižší a Lech natolik klidný, že se muži mohli k chlapci odvážit. Ještě pořád se držel stromu. Dlouhými bidly se ho snažili přistrčit blíž ke břehu, ale pokaždé se jim vysmekl jako kluzká ryba. Někdy úplně zmizel, neboť i pahýl stromu, jak do něj naráželi, zajížděl pod hladinu, až tam stáhl i chlapce. Zůstal pod vodou povážlivě dlouho, ale pak se nečekaně vynořil na docela jiném místě jako plovoucí korek.

Ještě jednou se chlapec dostal zpátky ke kusu kluzkého kmene. Marně se však pokoušel něčeho se na něm zachytit. Vystrčil hlavu z vody, aby se nadechl, a natáhl ruku po bidlu, které mu podávali, ale jeho prsty hrábly do prázdna. Jeden z volně plovoucích kmenů s tichým žbluňknutím narazil do jiného, a jak se spolu otáčely, chlapce to stáhlo z hladiny a zavleklo mezi tucty naplavených kmenů.

Voraři zatím doběhli ke svým vorům u Kinsau, ve spěchu je odvázali a nechali se splavit ke shluku naplavených kmenů. Přeskočili na ně a balancovali s bidly v rukou po vratkých a kluzkých kmenech do míst, kde se mohl chlapec teď nacházet. Bylo to i pro zkušené voraře dost nebezpečné. Příliš snadno mohli ztratit rovnováhu a mocné buky a smrky je mohly rozdrtit. Naštěstí však řeka byla na tomto místě už klidnější, kmeny stromů se jen líně pohupovaly.

Netrvalo dlouho a dva z mužů dorazili k místu, kde chlapec zmizel. Šmátrali bidly mezi kmeny v naději, že narazí na jeho tělo. Kmeny pod nimi se kymácely a rolovaly, muži museli neustále udržovat rovnováhu, bosýma nohama přešlapovali a popocházeli po kluzké kůře.

„Mám ho!“ zvolal najednou mohutnější z mužů. Opatrně bidlem podebral a zahákl chlapcův oblek, rozkročil se a pak chlapce pomocí bidla vytáhl z vody a vyhodil na břeh.

Křik vorařů upozornil i lidi v okolí, že na řece došlo k neštěstí. Pradleny z blízkého Kinsau a několik formanů pospíchalo k řece. Teď stáli všichni kolem vratké lávky a hleděli na mokrý uzlíček u svých nohou.

Statný vorař, který chlapce vylovil a byl taky zmáčený, k němu poklekl a odhrnul mu vlasy z tváře. Davem prolétl šepot. Chlapec měl na tváři modré podlitiny, na zátylku bouli jako od silné rány klackem a ztěžka chrčel. Bylo zřejmé, že do vody nespadl jen tak. Někdo ho musel strčit a předtím ho ještě pořádně praštil.

„Ale to je přece kluk Josefa Grimmera, od schongauských formanů!“ zvolal muž, který stál trochu opodál s oslím povozem. „Vždycky byl s otcem dole na náplavce. Pomozte mi ho naložit na vůz, já ho dovezu do Schongau. Rychle! Dělejte!“

„Ať někdo běží napřed a Grimmerovi řekne, že jeho kluk umírá!“ volala jedna z pradlen. „Bože, ten už přece ztratil tolik dětí...“

„Raději mu to řekněte rovnou,“ zabručel statný vorař. „S ním už to dlouho trvat nebude.“ Plácnutím pobídl několik zvědavých kluků. „Tak už utíkejte! A ať hned pošlou pro ranhojiče nebo felčara!“

Chlapcovo chroptění sláblo, třásl se po celém těle a zdálo se, že něco mumlá, možná poslední modlitbu. Bylo mu asi dvanáct let, byl hubený a bledý jako téměř všechny děti jeho věku. Naposledy se dosyta najedl před několika týdny, po vodové polévce se strouhankou a řídkém pivu, jediné stravě během uplynulých dnů, měl propadlé tváře.

Pravá chlapcova ruka stále ještě hmatala do prázdna, jeho mumlání sílilo a sláblo jako šumění řeky pod ním. Jeden z vorařů vedle něho poklekl, aby slyšel, co povídá. Ale mumlání přešlo v chrčení.

Zvedli umírajícího chlapce na vůz, vozka práskl bičem a vydal se do Schongau. Cestou trvající dobré dvě hodiny se přidávalo k tichému průvodu stále víc lidí. Když procesí konečně dorazilo k náplavce u blízkého města, putovaly za vozem dobré dva tucty zvědavců. Děti, sedláci, naříkající pradleny. Psi pobíhali kolem oslů, někdo mumlal modlitby. Na molu vedle přístavní kůlny vozka káru zastavil. Dva voraři opatrně chlapce zvedli a položili ho na nachystanou slámu. Najednou bylo ticho, jen proud řeky šplouchavě narážel do pilířů.

Jakmile dav zaslechl hlasité kroky na dřevěné stezce, náhle znovu ožil. Chlapcův otec čekal trochu stranou, jako by se obával posledního neodvolatelného okamžiku. teď se celý bledý prodíral mezi lidmi.

Josef Grimmer měl osm dětí, které mu postupně umírali pod rukama. Na mor, průjem, horečku, nebo prostě proto, že to tak Pánbůh chtěl. Šestiletý Hans utonul při hře v řece, tříletou Marii udupali v jedné boční ulici koně opilých žoldnéřů. Při porodu posledního dítěte zemřela i jeho žena. Malý Peter bylo všechno, co starému Grimmerovi ještě zbylo. Když ho teď viděl ležet před sebou na slámě, pochopil, že mu Pánbůh vezme i posledního syna. Klesl na kolena a jemně mu odhrnul vlasy z tváře. Chlapec už měl zavřené oči, dech byl sotva znatelný. Po několika minutách se malé tělo naposledy zachvělo, pak bylo ticho.

Josef Grimmer zvedl hlavu a svůj žal a celou bídu svého života vykřičel nad krutou řekou. Jeho hlas byl vysoký a ostrý jako vytí žalujícího vlka.

Ten křik zaslechl Simon Fronwieser společně s prudkým klepáním dole na dveře. Od medikova domu to bylo dolů k řece jen coby kamenem dohodil. Už předtím Simon neustále vzhlížel od svých knih, protože ho volání vorařů rušilo ve studiu. Když teď ulicí zněl křik, věděl, že se něco muselo stát. Klepání na dveře zesílilo. Simon s povzdechem zavřel tlustou knihu, která se zaobírala anatomií. I tato kniha pojednávala jen o povrchu lidského těla. Složení šťáv, pouštění žilou jako všelék... Až příliš často četl Simon tyto věčně stejné litanie. O nitru těla se nedozvěděl nic. I dnes tomu tak zřejmě bude, protože ke klepání se připojilo volání zezdola.

„Pane doktore, pane doktore! Pojďte rychle! Dole na náplavce leží Grimmerův zraněný syn. Vypadá to zle!“

Simon si přehodil černý kabát s vyleštěnými bronzovými knoflíky, projel si prsty dlouhé černé vlasy a před malým zrcadlem ve studovně si upravil vousy. S hřívou spadající na ramena a zakroucenými kníry, jak teď bylo opět v módě, vypadal starší než na svých pětadvacet let. Někteří Schongauští ho považovali za parádivého floutka, ale to mu bylo jedno. Věděl, že děvčata to vidí jinak. S černýma, vlídnýma očima, pěkně tvarovaným nosem a štíhlou postavou byl rád viděn v místním dámském světě. K tomu přispívalo, že o sebe denně dbal. Měl ještě všechny zuby, pravidelně se koupal a nechal si z Augsburgu posílat drahý parfém s růžovou vůní. Jen se svou výškou nebyl spokojený. Se svými pěti stopami musel vzhlížet k většině mužů i k některým ženám. Ale to se dalo trochu napravit shrnovacími botami s vysokými podpatky.

Klepání přešlo v pravidelné bušení. Simon sešel dolů a rozrazil dveře. Před ním stál jeden z koželuhů, kteří pracovali u řeky. Gabriel, pokud si Simon vzpomínal. Znal ho z několika dřívějších zákroků. V minulém roce mu dával ruku do dlahy, když se opilý zapletl do rvačky na tržišti. Simon nasadil oficiální masku, věděl, čím je povinován svému povolání.

„Copak se děje?“

Koželuh na něho nevrle pohlédl. „Kde je váš otec? Dole u Lechu došlo k zlýmu neštěstí.“

„Otec je naproti ve špitále. Pokud je to naléhavé, musíte se spokojit se mnou nebo s lazebníkem.“

„Ten je sám nemocný...“

Simon svraštil čelo. Stále ještě byl tady ve městě považován jen za syna felčara. A to přesto, že studoval v Ingolstadtu a už téměř sedm let byl otci k ruce. V posledních letech kurýroval stále častěji sám. Naposledy vyléčil ten zlý případ s horečkou. Celé dny dával malé dcerušce Schefflerových kašovité obklady a vléval do ní nový lék s práškem ze žluté kůry, který pocházel ze západní Indie a říkalo se mu jezuitský prášek. Horečka ustoupila a Scheffler projevil vděčnost dvěma zlaťáky. Přesto mu ale místní lidé nedůvěřovali.

Simon pohlédl vyzývavě na muže před sebou. Koželuh trhl rameny, pak se obrátil k odchodu. Přes rameno ještě pohrdavě na Simona pohlédl a vyzval ho: „Tak teďy pojďte, jestli už stejně není pozdě.“

Simon pospíchal za mužem a společně s ním zabočil do Mincovní ulice. Dnes, v den po svatém Jiří, měla většina řemeslníků krámy už několik hodin otevřené. V den svatého Jiří nastupovali čeledínové a děvečky ve dvorech kolem Schongau do služby, proto bylo na ulicích hodně lidí. Zleva zaznívalo kovové bušení kováře, který právě chystal nové podkovy pro koně jednoho radního. Řezník vedle před svým domem zabil prase. Tenké stružky krve tekly po dláždění, takže Simon musel dávat pozor, aby si neumazal nové kožené boty. O kus dál nabízel pekař čerstvý chléb. Simon věděl, že zase bude plný plev a při kousání bude skřípat mezi zuby. Bílý chléb si v této době mohli dovolit jen členové rady, a i ti jen o svátcích.

Přitom mohli být Schongauští rádi, že teď v jedenáctém roce po Velké válce mají vůbec co jíst. V posledních čtyřech letech úrodu hned dvakrát téměř úplně zničilo krupobití. V květnu minulého roku při hrozné průtrži mračen se Lech vylil z koryta a odplavil městský mlýn. Od té doby se musí jezdit mlít do Altenstadtu nebo ještě dál, samozřejmě za vyšší ceny. Mnoho polí v okolních vesnicích leželo ladem, selská stavení stála opuštěná. Každý třetí zemřel v posledních desetiletích na mor nebo hlad. Kdo mohl, držel si v domě dobytek a žil ze zelí a řepy z vlastní zahrady.

Když přešli tržiště, pohlédl Simon na velké městské skladiště. Budova, jejíž horní část využívala radnice jako zasedací síň, byla kdysi chloubou Schongau. Když bylo město ještě bohaté, na stejné úrovni jako Augsburg, byli tu častými hosty mocní obchodníci říše. Malé město na Lechu, křižovatka starých obchodních cest, bylo kdysi důležitým překladištěm zboží všeho druhu. Ale válka všechno zničila. Skladiště se rozpadalo, omítka opadávala ze zdí, vrata visela šikmo ve veřejích.

Kdysi bohaté a krásné město v časech vraždění a plenění zchudlo, stalo se průchozí stanicí pro nezaměstnané žoldnéře a lidi bez přístřeší. Po válce přišel hladomor, nemoci, epidemie dobytka a krupobití. Město bylo v koncích a Simon nevěděl, jestli se ještě někdy dokáže vzchopit. A přece, lidé se ještě nevzdávali. Cestou dolů k Lechu Simon všude viděl čilý ruch. Formani vezli zboží na tržiště, pobízeli osly do příkrého svahu. Dole pod svahem, ve čtvrti koželuhů, kouřily komíny a na břehu řeky stály ženy s neckami a vylévaly špinavou vodu do divoce proudícího Lechu. Město trůnilo na kopci nad řekou a hledělo téměř jako hrdá matrona až ke vzdálenému Augsburgu, své starší, mocnější sestře. Simon se najednou usmíval. Ne, toto město se nevzdá. Život jde dál, všemu umírání navzdory.

Na druhém břehu na náplavce bylo srocení většího množství lidí. K Simonovi se donesly naříkavé mužské výkřiky, k nimž přibývaly, tak jak se blížil, i další vzlykavé a mumlavé hlasy. Přešel most a zamířil k přístavní kůlně. Lidé mu stáli v cestě, pár jich odstrčil, několik obešel, nakonec se protáhl až k místu, kolem kterého se dav shlukl.

Tady na slámě klečel forman Josef Grimmer. Simon viděl jen jeho široká záda. Položil mu ruku na rameno a cítil, jak se muž chvěje. Když k němu muž obrátil tvář, byla zalitá slzami a mrtvolně bledá. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že ten, kdo mu jemně naznačuje, aby mu uvolnil místo, je medik.

Vyrážel ze sebe slova zoufalství i hněvu, hlas mu přitom přeskakoval: „Tohle udělali s mým synem! Zapíchli ho jako prase! Já je zabiju, všechny zabiju!“

„Koho?“ hlesl Simon, nechtěl vyzvídat, jen projevil svou účast. Forman se už ale zase obrátil s nářkem ke svému dítěti.

„Myslí tím augsburský formany,“ zamumlal muž vedle něho. Simon ho znal, patřil k formanskému cechu.

„V poslední době s nimi byly neustálý hádky, protože nám musejí přenechat náklad,“ pokračoval muž. „Oni tvrdí, že ze zboží ukrádáme. Josef se s nimi pustil do křížku nahoře ve Hvězdě.“

Simon přikývl. Sám musel po bitce v hostinci ošetřit pár krvavých nosů. Padly peněžní pokuty, ale nenávist mezi augsburskými a schongauskými formany se tím jen zvětšila. Podle starého vévodského výnosu směli augsburští formani dopravovat zboží z Benátek nebo Florencie jenom do Schongau, rozvážet je dál příslušelo Schongauským. Tahle výjimka byla už dlouho Augsburským trnem v oku.

Simon mírně odtáhl plačícího otce stranou, tam se ho ujalo několik jeho přátel z cechu. Pak se sklonil nad chlapcem.

Až dosud se nikdo nenamáhal sundat mu mokrou košili. Simon ji roztrhl, pod ní se objevily stopy po bodných ranách. Někdo musel jako divý do chlapce bodat. V zátylku měl velkou bouli, ze které prosakovala krev. Simon se dohadoval, že se chlapec ve vodě ocitl ve skrumáži dřeva. Tvář měl zelenou a plnou modřin, ale i to se mohlo stát při srážce s kmeny, které měly ve vodě smrtící sílu a mohly rozmačkat i dospělého člověka jako shnilé ovoce.

Simon poslouchal chlapcovo srdce. Pak vzal malé zrcátko a podržel mu ho pod přeraženým nosem. Nezaznamenal žádný dech. Chlapcovy vyhaslé oči zůstaly otevřené. Peter Grimmer byl mrtvý.

Simon se obrátil na kolemstojící, kteří mlčky pozorovali jeho konání. „Mokrý hadr,“ požádal.

Jedna žena mu podala kus plátna. Simon je namočil v řece a otřel chlapci krev na prsou. Napočítal sedm bodných ran. Chlapec ale nezemřel rychle. Koželuh Gabriel se Simonovi cestou dolů k náplavce zmínil, že chlapec byl ještě částečně při smyslech, když ho vytáhli z vody, a cosi mumlal.

Simon chlapce otočil. Prudkým škubnutím mu i na zádech roztrhl košili. Davem prolétlo zasténání.

Pod lopatkou bylo znamení velké jako dlaň, jaké Simon ještě nikdy neviděl. Bylo napsané fialovou barvou a ukazovalo částečně rozmazaný kruh, z jehož spodního konce visel kříž.

Na okamžik zavládlo naprosté ticho. Pak začali první kolemstojící zděšeně křičet. „Čarodějný čáry, tohle způsobily čáry!“ Někdo zařval: „Čarodějnice jsou zpátky v Schongau! Jdou si pro naše děti!“

Simon přejel prsty po znamení, nedalo se smazat. Něco mu připomínalo, ale nebyl schopen si vzpomenout, co to je. S tou temnou barvou vypadalo jako podpis démona.

Josef Grimmer, který se dosud opíral o přátele, se připotácel zpátky k mrtvému synovi. Krátce pozoroval znamení, jako by nemohl uvěřit tomu, co vidí. Pak zvolal: „To má od Stechlinový! Porodní bába, ta čarodějnice, ta mu to namalovala! To ona ho zabila!“

Simona napadlo, že skutečně chlapce v poslední době často vídal u porodní báby. Marta Stechlinová bydlela nedaleko Grimmerových, nahoře u městské brány. Po smrti matky u ní chlapec často hledal útěchu. Jeho otec Stechlinové dával vinu za smrt své ženy, nikdy jí neodpustil, že jí nedokázala zastavit krvácení.

„Jak to můžete tvrdit! To přece vůbec neznamená, že by...“

Simon se snažil bez úspěchu překřičet kolemstojící. Panika propukla naplno, první lidé už běželi přes most k městu s tou hroznou zvěstí. „Stechlinová! Byla to Stechlinová! Běžte pro biřice, ať ji sebere!“

Za krátkou chvíli byla náplavka opuštěná, až na Simona a mrtvého chlapce. Dokonce Josef Grimmer ve své nenávisti taky pospíchal za ostatními nahoru. Už bylo slyšet jen šplouchání řeky narážející do mostních pilířů.

Simon s povzdechem zabalil chlapcovo tělo do špinavého prostěradla, které tu pradleny ve spěchu nechaly ležet, a přehodil si ho přes rameno. S hekáním a ohnutými zády se vydal na cestu nahoru k Lešské bráně. Věděl, že teď mu pomůže už jen jeden člověk.

2

Úterý, 24. dubna léta Páně 1659,

9 hodin ráno

arta Stechlinová stála ve světnici a umývala si zakrvácené ruce v míse s teplou vodou. Téměř třicet hodin nespala, vlasy měla slepené, pod očima tmavé kruhy. Porod Klingensteinerové byl jedním z nejtěžších v poslední době, dítě mělo obrácenou polohu. I když si namastila ruce husím sádlem a sáhla hluboko do matčina těla, aby dítě otočila, stále se jí to nedařilo.

Maria Josefa Klingensteinerová přestála ve svých čtyřiceti letech už tucet porodů. Jen devět dětí se narodilo živých, pět z nich nepřežilo první jaro. Čtyři dcery jí zůstaly, ale její muž stále doufal v dědice. Porodní bába při ohmatávání plodu zjistila, že to tentokrát je chlapec. Zdálo se, že ještě žije, ale s každou hodinou byla větší pravděpodobnost, že buď matka, nebo dítě boj nepřežijí.

Maria Josefa křičela, zuřila a plakala. Proklínala svého muže, že ji hned po každém porodu znovu obskočil jako rujný býk, proklínala dítě, proklínala Pánaboha. Když svítalo, byla si porodní bába téměř jistá, že je chlapec mrtvý. Pro takový případ měla s sebou starý pohrabáč, kterým v nutném případě vytáhla dítě jako kus masa z těla, mnohdy kus po kuse. Ostatní ženy ve světnici, kde se pro horko téměř nedalo dýchat, tety, neteře, sestřenice, poslaly pro faráře. Svěcená voda k nouzovému pokřtění už stála na krbu. Avšak pak, s posledním výkřikem Marie Josefy, se Stechlinové přece jen podařilo chytit chlapce za nohy. Jako novorozené hříbě vyklouzl na světlo. A žil! Byl to statný chlapec. A zřejmě je vrahem své matky, pomyslela si Marta Stechlinová, když pohlédla na bledé tělo Marie Josefy a oddělila nůžkami pupeční šňůru. Kovářova žena ztratila hodně krve, sláma na zemi byla rudá a mazlavá. Rodička měla oči vpadlé jako mrtvá, ale její muž teď měl přinejmenším dědice.

Když včera ráno pro ni přišli, že porod začíná, hned šla a připravila vývar z vína, česneku a fenyklu na posílení rodičky. Porod trval celý den a celou noc až do dopoledních hodin. Pak rodičku ještě umyla a šla domů. Teď seděla u stolu ve své světnici a snažila si setřít únavu z očí. Před polednem se u ní zastaví děti jako tak často v poslední době. Sama žádné neměla, i když už jich tolik přivedla na svět. Byla ráda, že ji Sofie, Peter a ostatní děti navštěvují. I když se často divila, co na ní mají. Ale zřejmě se jim líbily všechny její mastičky, tyglíky a prášky.

Martě Stechlinové zakručelo v břiše. Připomnělo jí to, že už dva dny nic nejedla. Po několika lžících studené ovesné kaše z hrnce na kamnech chtěla nejdřív pořádně uklidit. Něco se jí ztratilo. Něco, co se rozhodně nesmělo dostat do nepovolaných rukou. Pravděpodobně to jenom někam založila...

Z náměstí sem doléhal křik. Nejdřív jen slabě, pak stále silněji, patrně se blížil, nakonec zněl hrozivě jako bzučení vydrážděného vosího roje.

Marta vzhlédla od mísy. Něco se tam stalo, ale byla příliš unavená na to, aby šla k oknu a podívala se ven.

Potom už zaslechla i dupot lidí, jak běželi přes dlážděné tržiště, kolem Semerova hostince a do úzké uličky až k městským hradbám. Teď zaslechla, jak vyvolávají pořád stejné jméno, a v tom halasu rozpoznala, že to je její jméno.

A slyšela i nenávistné kletby.

„Stechlinová, čarodějnice! Budeš hořet! Vylez okamžitě ven, Stechlinová!“

Porodní bába se vyklonila z okna v přízemí, ale to už ji trefil kámen velký jako pěst přímo do čela. Zatmělo se jí před očima a klesla na zem. Když dav začal rozbíjet dveře jejího domu, probrala se. Všechno viděla jako přes krvavý závoj, ale vyskočila a vrhla se proti dveřím. Zvenku znělo zuřivé volání.

Marta hledala v šatech klíč. Kde jen byl? Opět někdo narážel do dveří. Tady, na stole vedle jablek se něco blýskalo! Zatímco svým statným tělem vzepřela dveře, natahovala se, téměř slepá potem a krví, po klíči na stole. Konečně ho měla v ruce a otočila jím v zámku.

Tlak zvenčí ustal, ale jen o chvíli později přešel v mohutné bušení. Muži teď zřejmě použili proti dveřím těžký sochor. Taky se brzy roztříštily. V otvoru se objevila chlupatá ruka a chňapala po ní.

„Stechlinová, ty čarodějnice, vylez ven, jinak zapálíme dům!“

Dírou ve dveřích zahlédla muže venku. Byli to voraři a formani, mnohé z nich znala jménem. Většinou to byli otcové dětí, které přivedla na svět. teď se jim oči leskly jako zvířatům, křičeli a bušili do dveří a zdí. Marta Stechlinová se rozhlédla kolem sebe jako štvané zvíře.

Okno se roztříštilo. Dovnitř nahlédla mohutná hlava Josefa Grimmera, jejího souseda. Marta věděla, že jí nikdy neodpustil smrt své ženy. Byl tohle důvod útoku? Grimmer rozlomil rám okna a ozbrojený kusem dřeva, na němž trčely hřebíky, výhrůžně šermoval.

„Já tě voddělám, ty zatracená bábo! Než tě upálí, tak tě voddělám!“

Marta utíkala k zadním dveřím, které vedly do malé bylinkové zahrádky hned pod městskými hradbami. Tam si uvědomila, že vběhla do slepé uličky. Zleva a zprava přiléhaly domy až k hradbám. Převyšovaly hradební ochoz, sahaly do výšky dobrých deseti stop, nemohla počítat s tím, že by na ně mohla vylézt.

Hned u hradeb rostla jablůňka. Utíkala k ní a vlezla do větví. Z jejího vršku by možná mohla dosáhnout na ochoz.

Z domu teď bylo znovu slyšet tříštění skla, rámus rozbíjených věcí, pak někdo rozrazil zadní dveře a vyběhl na zahradu. Josef Grimmer ozbrojený kusem okenního rámu s hřebíky zůstal stát a rozhlížel se. Za ním se tlačili do zahrady další formani.

Marta Stechlinová šplhala jako kočka nahoru do stromu, výš a výš, až byly větve tenké jako dětské ruce. Zachytila se okraje hradeb a pokusila se dostat na ochoz pro hlídky.

Ozval se praskot.

Jak klouzala po zdi dolů, rozedřela si bříška prstů a zůstala ležet v mokrém záhoně. Josef Grimmer se k ní přiřítil a už se napřahoval ke smrtelné ráně.

„To bych nedělal.“

Forman pohlédl vzhůru, tam, odkud přicházel hlas. Na ochozu, přímo nad ním, stála mohutná postava. Měla na sobě dlouhý děravý kabát, na hlavě měkký klobouk s širokou krempou, na níž bylo několik roztřepených per. Pod ním byla černá rozcuchaná hříva a plnovous, který už dlouho neviděl lazebníka. Krempa mu vrhala do obličeje stín, takže z vlastní tváře nebylo kromě obrovského orlího nosu a dlouhé fajfky nic vidět.

Muž vyndal fajfku z úst a ukazoval s ní na porodní bábu, která se teď ustrašeně choulila pod ním u zdi.

„Když Martu zabiješ, ženu ti to stejně nevrátí. Ženeš se do neštěstí, Grimmere.“

„Drž hubu, Kuisle! Do toho ti nic není!“

Josef Grimmer se opět vzchopil. Jako všichni ostatní byl nejdřív na okamžik ohromený tím, že se Kuisl přiblížil, aniž si ho všimli. Avšak ten okamžik pominul. Teď se chtěl pomstít a nikdo mu v tom nebude bránit. S kusem rámu v ruce se blížil k porodní bábě.

„To je vražda, Grimmere,“ upozornil ho kat. „Jestli udeříš, s radostí ti dám oprátku kolem krku. A slibuju ti, že to bude trvat dlouho.“

Josef Grimmer se zarazil. Váhavě se otočil na své společníky, kteří byli zřejmě stejně nerozhodní jako on.

„Má na svědomí mýho syna, Kuisle,“ prohlásil Grimmer. „Můžeš se podívat sám dole u řeky. Očarovala ho a pak pobodala, na záda mu namalovala ďábelský znamení.“

„Jestli je to tak, proč jsi teďy nezůstal u syna, pro Martu jsi mohl poslat biřice!“

Josef Grimmer si naráz uvědomil, že jeho mrtvý syn skutečně stále ještě leží dole u řeky. Ve své nenávisti ho tam prostě nechal ležet a utíkal za ostatními. Do očí mu vhrkly slzy.

S obratností, kterou by u něho nikdo nečekal, se muž s fajfkou zachytil za kamenité výstupky na okraji ochozu a seskočil do zahrady. Když se sklonil k porodní bábě, uviděla známou tvář naprosto zblízka: orlí nos, hluboké vrásky na čele, husté obočí a hluboko posazené hnědé oči. Oči kata.

„Teď půjdeš se mnou,“ zašeptal Jakob Kuisl. „Půjdeme k soudnímu písaři a ten tě zavře. Tam to pro tebe bude bezpečnější. Rozuměla jsi?“

Marta přikývla. Katův hlas byl měkký a melodický, uklidnil ji.

Znala Jakoba Kuisla dobře, přivedla na svět jeho děti, živé i ty mrtvé... Většinou při porodech sám pomáhal. Příležitostně u něho kupovala jeho prášek Panenky Marie proti nechtěnému početí. Znala ho jako starostlivého otce, který se zhlédl především ve svých nejmladších dětech, dvojčatech. Taky ale viděla, jak klade mužům a ženám oprátku kolem krku a podtrhává žebřík. A mě taky pověsí, pomyslela si. Ale předtím mě zachrání.

Jakob Kuisl jí pomohl vstát, pak se vyzývavě rozhlédl kolem sebe. „Teď odvedu porodní bábu do vězení,“ oznámil. „Jestli má skutečně něco společnýho se smrtí Grimmmerova syna, dostane spravedlivý trest, to vám slibuju. Ale do tý doby jí dejte pokoj.“

Bez dalších slov popadl kat Martu Stechlinovou v zátylku a strkal ji před sebou mezi ustupujícími a mlčícími voraři a formany. Porodní bába si byla jistá, že by svou hrozbu uskutečnil.

Simon Fronwieser supěl a klel. Cítil, jak mu pomalu vlhnou záda. Nebyl to pot, co tam cítil, ale krev, která prosakovala prostěradlem. Bude si muset dát později přešít kabát, skvrny od krve jsou na černé látce příliš vidět. Kromě toho bylo břemeno na zádech každým krokem těžší.

Simon se svým břemenem přešel most přes řeku a zahnul doprava do čtvrti koželuhů. Když přišel do úzkých uliček, okamžitě ucítil štiplavý pach moči a hniloby, který čpěl na všem. Zadržel dech a kráčel dál podél tyčí, na nichž byly pověšeny kůže k sušení. I na balkonových zábradlích visely zpola vydělané zvířecí kůže a na dálku páchly. Několik čeledínů ho zvědavě sledovalo i s jeho zakrváceným břemenem. Pro ně to muselo vypadat tak, jako by nesl ke katovi poražené jehně.

Konečně měl uličky za sebou a vydal se doleva po stezce nahoru ke kachnímu rybníku. Tam stála vedle dvou mohutných dubů katovna. Se stájí, velkou zahradou a kůlnou pro vůz to byla pěkná usedlost. Simon se s trochou závisti rozhlížel. Katovské řemeslo bylo sice považováno za nečestné, ale přesto se to s ním mohlo někam dotáhnout.

Simon otevřel čerstvě natřenou branku a vešel do zahrady. Teď v dubnu už kvetly první květiny, všude pučely voňavé bylinky. Pelyněk, meduňka, máta, mateřídouška, šalvěj... Schongauský kat byl proslavený svou bylinkovou zahrádkou.

„Strýčku Simone, strýčku Simone!“

Georg a Barbara slézali z dubu a s hlasitým křikem běželi k Simonovi. Dvojčata ho dobře znala a věděla, že s ním je vždycky legrace.

Anna Kuislová otevřela domovní dveře, přivolaná křikem. Simon na ni hleděl se strnulým úsměvem, zatímco děti se pokoušely vyskočit k balíku, který nesl na zádech. Ve svých čtyřiceti letech byla katova žena ještě pohledná, s vlasy černými jako uhel a hustým obočím se svému muži podobala téměř jako sestra. Simon často uvažoval, jestli není vzdáleně s Jakobem Kuislem příbuzná. Kati se mohli jen výjimečně oženit s měšťanskou dcerkou, a proto bylo mnoho katovských rodin spřízněno. Po staletích se vytvořily skutečné katovské dynastie. Kuislova byla v Bavorsku největší.

Anna Kuislová šla s úsměvem vstříc medikovi, ale když uviděla břemeno na jeho zádech, varující pohled a odmítavé gesto ruky, zavolala děti zpátky.

„Georgu, Barbaro! Jděte si zase hrát, my si tu musíme se strýčkem Simonem o něčem promluvit.“

Děti neochotně zmizely a Simon konečně mohl vejít do světnice a odložit mrtvé tělo na lavici. Když Anna Kuislová viděla chlapce, tiše vykřikla.

„Bože, to je přece Grimmerův syn! Co se pro všechno na světě stalo?“

Simon jí to pověděl, když vyčerpaně usedl na židli vedle lavice. Anna Kuislová mu zatím nalila ze džbánu ředěné víno, které pil žíznivými doušky.

„A teď potřebuješ mýho muže, aby ti řekl, co se stalo?“ zeptala se, poté co skončil. Neustále vrtěla hlavou a dívala se na mrtvého chlapce.

Simon si utřel rty. „Přesně tak. Kde je?“

Anna Kuislová pokrčila rameny. „To ti nedokážu říct. Byl nahoře ve městě u kováře pro hřebíky. Víš, že potřebujeme novou skříň. Tahle stará už puká ve všech švech.“

Pohledem opět sklouzla k mrtvému chlapci na lavici. Jako katova žena byla víc než zvyklá hledět na mrtvé, ale smrt dítěte se jí vždycky dotýkala. Zavrtěla hlavou. „Chudák chlapec...“

Pak se zase vzchopila. Život šel dál, venku se hlasitě kočkovala dvojčata, malá Barbara kvičela vysokým hláskem. „Nejlepší bude, když tu na něho počkáš,“ navrhla. „Zatím si můžeš chvíli číst.“

Usmála se, věděla, že Simon často přišel jen proto, aby mohl listovat ve foliantech jejího muže. Někdy si vymyslel dost průhlednou záminku, aby mohl jít dolů ke katovně.

Anna Kuislová naposledy soucitně pohlédla na mrtvého chlapce. Pak vzala ze skříně vlněnou přikrývku a opatrně ji přes něho přehodila, aby nebyl vidět, pokud by dvojčata nečekaně vrazila do místnosti. Nakonec šla ke dveřím. „Musím se venku podívat po dětech. Nalij si klidně ještě víno, jestli chceš.“

Dveře se za ní zavřely a Simon osaměl ve světnici katovské rodiny. Byla prostorná a zabírala téměř celé přízemí. V rohu byla široká krbová kamna, do kterých se přikládalo z chodby. Vedle stál kuchyňský stůl, nad nímž visel na zdi meč. Z chodby vedly příkré schody do horního pokoje, kde spali Kuislovi a jejich tři děti. Vedle krbu na druhé straně byla úzká nízká dvířka. Simon se sklonil pod veřejemi dveří a prošel do komory.

Na levé straně stály dvě truhly, v nichž Jakob Kuisl uchovával všechno, co bylo nutné k věšení a mučení. Provazy, řetězy, rukavice i paleční skřipec a štípací kleště. Zbytek hrozivého arzenálu byl v majetku města a byl uložen ve věznici, hluboko ve sklepení. Vedle truhel byl opřený žebřík, který se stavěl k šibenici.

Avšak Simonův zájem patřil něčemu jinému. Téměř celou protilehlou stěnu zabírala obrovská skříň, která sahala až ke stropu. Simon otevřel jedny z mnoha dvířek a hleděl na změť lahviček, tyglíků, kožených váčků a fiol. Na vnitřní straně skříně byly pověšeny byliny k sušení a voněly po létě. Simon poznal rozmarýn, plicník a lýkovec. Za druhými dvířky byla spousta zásuvek, popsaných alchymistickými znaky a symboly. Simon se obrátil k třetím dveřím. Za nimi se vršily zaprášené folianty, křehké pergamenové role a rukou psané i tištěné knihy. Katova knihovna, nashromážděná v průběhu mnohých generací. Prastaré vědění, které se tolik lišilo od toho, co se předkládalo Simonovi v suchých přednáškách na Ingolstadtské univerzitě.

Simon sáhl po obzvlášť tlusté knize, kterou už častěji držel v ruce. Prstem přejel po titulu. „Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis,“ mumlal. Sporná kniha, která vycházela z myšlenky, že všechna krev v těle je součástí věčného koloběhu, který pohání srdce. Teorie, které se jeho profesoři v Ingolstadtu rádi posmívali a kterou i jeho otec prohlašoval za zcestnou.

Simon pátral dál. Buch der Medicie se jmenovala rukou psaná, jen špatně svázaná knížečka, v níž byly sepsány různé návody proti chorobám. Pohledem ulpěl na jedné stránce, kde se proti moru doporučovaly sušené ropuchy. Hned vedle v regálu ležela kniha ulmského městského fyzika Johannese Sculteta, kterou kat získal teprve nedávno. Byla to kniha tak nová, že ji zřejmě neměla ještě ani univerzitní knihovna v Ingolstadtu. S úctou přejel prsty po tomto mistrovském díle chirurgie.

„Škoda že máš oči jen pro knížky.“

Simon vzhlédl. O rám dveří se opírala Magdalena a povzbudivě na něho hleděla. Bezděčně musel polknout. Magdalena Kuislová dobře věděla, jak na muže působí. Kdykoliv ji Simon spatřil, měl ústa najednou vyschlá a hlavu prázdnou. V posledních týdnech to bylo ještě horší, musel na ni myslet neustále. Často si před spaním představoval její plné rty, dolíčky ve tvářích a smějící se oči. Kdyby byl jen trochu pověrčivý, domníval by se, že ho katova dcera očarovala.

„Já... čekám na tvého otce...,“ vykoktal, aniž od ní odvrátil pohled. S úsměvem šla k němu. Mrtvého chlapce na lavici si zřejmě nevšimla a Simon neměl v úmyslu jí o tom vyprávět. těch několik okamžiků, kdy se ocitli spolu, bylo příliš drahých, aby je naplnil smrtí a utrpením.

Pokrčil rameny a postavil knihu zpátky do regálu.

„Tvůj otec má prostě nejlepší lékařskou knihovnu v okolí. Byl bych hloupý, kdybych toho nevyužil,“ poznamenal. Pohledem sklouzl po jejím výstřihu, v němž se rýsovalo krásně tvarované poprsí. Rychle se podíval jinam.

„Tvůj otec to ale vidí jinak,“ namítla Magdalena a pomalu k němu přistoupila.

Simon věděl, že jeho otec považuje katovy knihy za ďáblovo dílo. A i před Magdalenou ho často varoval. Satanská žena, říkal. Kdo se spustí s katovou dcerou, nikdy nebude váženým lékařem.

Simon věděl, že je vyloučené, aby se s Magdalenou oženil. Byla bezectná, stejně jako její otec. Přesto mu nešla z hlavy. Teprve před několika týdny spolu krátce tančili na náměstí. Událost, která byla celé dny námětem rozhovorů ve městě. Otec mu hrozil, že ho zbije, jestli se ještě jednou dá přistihnout s Magdalenou. Katovské dcery se vdávají za katovské syny, to byl nepsaný zákon. To věděl i Simon.

Table of Contents

Románové postavy

Prolog

1

2