Přeložil Michal Prokop

ARTEMIS

Copyright © 2017 by Andy Weir

This translation published by arrangement with Crown, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Michal Prokop, 2018, 2022

ISBN 978-80-242-8495-8

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

PODĚKOVÁNÍ

Pro Michaela Collinse, Dicka Gordona, Jacka Swigerta,

Stua Roosu, Ala Wordena, Kena Mattinglyho

a Rona Evanse, protože se jim nedostává

ani zdaleka dostatečného ocenění.

1

Řítila jsem se šedým prašným terénem k obří kupoli Conradovy bubliny. Její přechodová komora, vyznačená červenými světly, byla znepokojivě daleko.

Utíkat se sto kilogramy výstroje je těžké – dokonce i v měsíční gravitaci. Divili byste se ale, jakou rychlost vyvinete, když vám jde o život.

Bob běžel vedle mě. Z rádia jsem slyšela jeho hlas: „Připojím ti skafandr na svoje zásobníky!“

„To by zabilo i tebe.“

„Je to pořádná díra,“ zafuněl. „Dokonce vidím, jak ti ze zásobníků uniká plyn.“

„Díky za přednášku.“

„Tenhle výstup vedu já,“ odpověděl Bob. „Okamžitě zastav a nech se připojit!“

„Zamítá se.“ Utíkala jsem dál. „Než se ozval alarm, slyšela jsem prasknutí. Únava materiálu. Musí to být někde ve ventilu. Kdybys nás propojil, rozřízneš si o zubatý okraj vlastní vedení.“

„To klidně risknu!“

„Nedovolím ti to,“ odmítla jsem. „V tomhle mi věř, Bobe. Vím, co kov dokáže.“

Přešla jsem k dlouhým, stejnoměrným skokům. Připomínalo to zpomalený pohyb, ale s takovým nákladem je to nejlepší způsob přesunu. Displej v helmě ukazoval, že k přechodové komoře mi zbývá dvaapadesát metrů.

Zkontrolovala jsem ukazatel na předloktí. Rezerva kyslíku se nezadržitelně řítila k nule. Radši jsem údaj přestala sledovat.

Dlouhé kroky se vyplatily. Dosáhla jsem slušného tempa. Dokonce jsem Boba nechala za sebou, a to je nejzkušenější vedoucí výstupů na Měsíci. Trik spočívá v tom, že při každém kontaktu s povrchem přidáte trochu hybnosti. Jenomže skoky jsou přesně kvůli tomu samému také obtížnější. Když to poděláte, padnete na hubu a kloužete. Skafandry jsou odolné, ale dřít je po povrchových horninách se stejně nedoporučuje.

„Běžíš až moc rychle! Jestli zakopneš, můžeš si rozbít obličejový kryt!“

„Lepší než lokat vakuum,“ řekla jsem. „Zbývá mi kolem deseti sekund.“

„Jsem hodně za tebou,“ upozornil. „Nečekej na mě.“

Teprve když jsem spatřila trojúhelníkové pláty Conradu, uvědomila jsem si, jaké tempo jsem vyvinula. Zvětšovaly se dost rychle.

„Do prdele!“ Nebyl čas zpomalovat. Po posledním skoku jsem přidala kotoul. Načasovala jsem ho správně – spíš díky štěstí než dovednostem – a narazila jsem do stěny podrážkami. Jistě, Bob měl pravdu, běžela jsem moc rychle.

Dopadla jsem na zem, vyškrábala se na nohy a sáhla po klice průlezu.

V uších mi praskalo. V helmě vřískaly alarmy. Zásobník mlel z posledního – už nedokázal vyrovnávat únik.

Otevřela jsem průlez a vpadla dovnitř. Lapala jsem po dechu a viděla rozmazaně. Kopnutím jsem průlez zavřela, natáhla jsem se k nouzovému zásobníku a vytrhla z něj pojistku.

Vršek zásobníku odletěl a do komory vyrazil vzduch. Proudil tak rychle, že ho kvůli ochlazení z prudké expanze polovina zkapalněla do mlžných částic. Klesla jsem na zem, skoro v bezvědomí.

Hekala jsem ve skafandru, málem jsem se pozvracela. Na takovou námahu rozhodně nejsem stavěná. Z nedostatku kyslíku mě rozbolela hlava. Tenhle stav potrvá nejmíň pár hodin. Podařilo se mi dostat na Měsíci výškovou nemoc.

Sykot přešel v prskání a potom ustal.

Bob konečně dorazil k průlezu. Viděla jsem ho nahlížet dovnitř kulatým okénkem.

„Stav?“ odvysílal.

„Při vědomí,“ zasípala jsem.

„Dokážeš vstát? Nebo ti mám zavolat pomoc?“

Bob nemohl vejít, aniž by mě zabil – ležela jsem v přechodové komoře v nefunkčním skafandru. Ale kdokoli ze dvou tisíc lidí ve městě by mohl vstoupit do komory z druhé strany a zatáhnout mě dovnitř.

„Není potřeba.“ Zvedla jsem se na dlaně a kolena, pak na nohy. Opřela jsem se o ovládací panel a zahájila jsem čištění. Ze všech stran se do mě pustily vysokotlaké vzduchové trysky. Šedý měsíční prach vířil přechodovou komorou a mizel ve filtračních otvorech ve stěně.

Po čištění se automaticky otevřel vnitřní průlez.

Vyšla jsem do předsíně, uzavřela jsem vnitřní průlez a zhroutila se na lavici.

Bob se přes přechodovou komoru dostal normálně – odpadlo drama s nouzovým zásobníkem (který teď bylo třeba vyměnit, mimochodem). Prostě standardní procedura s čerpadly a ventily. Po čisticím cyklu se ke mně připojil v předsíni.

Beze slova jsem mu pomohla sundat helmu a rukavice. Člověk by se ze skafandru nikdy neměl dostávat sám. Samozřejmě dá se to, jenže je to hrozná makačka. Je v tom určitá tradice. Laskavost mi vrátil.

„No, žádná sláva,“ řekla jsem, když jsem si zvedla helmu.

„Málem jsi umřela.“ Vykročil ze skafandru. „Měla jsi poslouchat moje pokyny.“

Vykroutila jsem se z toho svého a prohlédla si zadní část. Ukázala jsem na roztřepený kousek kovu, který býval ventilem. „Prasklý ventil. Jak jsem říkala. Únava materiálu.“

Podíval se na součástku a přikývl. „Fajn. Správně jsi odmítla propojení. Dobré rozhodnutí. Ale tenhle průšvih se vůbec neměl stát. Kde jsi ten skafandr vzala, sakra?“

„Koupila z druhé ruky.“

„Proč sis kupovala použitý skafandr?“

„Protože na nový jsem neměla. Málem jsem nedala dohromady peníze ani na použitý a vy parchanti mě nepřijmete do cechu, dokud si nějaký nepořídím.“

„Měla sis našetřit na nový.“ Bob Lewis sloužil u americké námořní pěchoty a s ničím se nepáře. A především je to hlavní instruktor cechu vedoucích výstupů. Nad sebou má mistra cechu, ale Bob a jedině Bob rozhoduje o tom, jestli se můžete stát členem. A pokud nejste členem, nemůžete dělat sólové výstupy ani vodit na povrch skupiny turistů. Takhle cech funguje. Hajzlové.

„Tak co? Prošla jsem?“

Odfrkl. „Děláš si srandu? Propadla jsi, Jazz. Totálně jsi to nezvládla.“

„Proč?“ chtěla jsem vědět. „Provedla jsem všechny požadované manévry, splnila jsem všechny úkoly a překážkovou dráhu jsem zvládla pod sedm minut. A navíc když nastal skoro fatální problém, neohrozila jsem svého partnera a bezpečně jsem se vrátila do města.“

Otevřel skříňku a uložil do ní rukavice a helmu. „Neseš odpovědnost za svůj skafandr. Ten selhal. To znamená, že jsi selhala ty.“

„Copak za ten únik můžu já?! Všechno bylo v pořádku, když jsme šli ven!“

„V tomhle povolání záleží na výsledcích. Měsíc je pěkná svině. Nepostará se o tebe, když máš něco se skafandrem. Nezajímá ho, co to je. Prostě tě zabije. Měla sis líp zkontrolovat výstroj.“ Pověsil zbytek skafandru na ramínko do skříňky.

„No tak, Bobe!“

„Jazz, skoro jsi tam skapala. Jak tě můžu nechat projít?“ Zavřel skříňku a obrátil se k odchodu. „Zkoušku můžeš opakovat za šest měsíců.“

Zastoupila jsem mu cestu. „To je k smíchu! Proč si mám organizovat život podle nějakého cechovního pravidla?“

„Víc se zaměř na kontrolu vybavení.“ Obešel mě a vykročil z předsíně. „A zaplať plnou cenu, až si necháš opravit tu díru.“

Dívala jsem se, jak odchází, a pak jsem klesla na lavičku.

„Do prdele.“

Ploužila jsem se bludištěm hliníkových chodeb k domovu. Aspoň to nebylo daleko. Celé město má na šířku jenom půl kilometru.

Žiju v Artemidě, v prvním (a prozatím jediném) městě na Měsíci. Skládá se z pěti velkých koulí, kterým se říká „bubliny“. Ty jsou napůl pod povrchem, takže Artemis vypadá přesně jako měsíční města ve starých vědeckofantastických knížkách: shluk kupolí. Podzemní části prostě nejsou vidět.

Armstrongova bublina je uprostřed a obklopují ji Aldrin, Conrad, Bean a Shepard. Bubliny jsou se svými sousedy propojené tunely. Vzpomínám si, jak jsme na základce vyráběli model Artemidy. Nic složitého: jenom pár kuliček a špejlí. Trvalo to deset minut.

Je drahé se sem dostat a žít tady stojí majlant. Jenže město neuděláte jen z bohatých turistů a výstředních milionářů. Potřebujete taky někoho, kdo bude pracovat. Nečekáte snad, že si pan Pracháč Zazobaný III. bude uklízet na záchodě, že ne?

Já patřím k těm přehlédnutelným lidičkám.

Žiju v Conradu minus 15, což je taková špinavá oblast v Conradově bublině patnáct pater pod povrchem. Kdyby moji sousedi byli víno, znalci by je popisovali jako „odporné, s nádechem neúspěchu a špatných životních rozhodnutí“.

Došla jsem podél řady čtvercových dveří s těsnými rozestupy k těm svým. Aspoň že mám „spodní“ pryčnu. Snadněji se leze dovnitř i ven. Mávla jsem před zámkem krabkou a dveře se s cvaknutím otevřely. Nasoukala jsem se do prostoru a zavřela za sebou.

Ležela jsem na pryčně a koukala do stropu – který jsem měla necelý metr nad obličejem.

Oficiálně jsou to „kabinová bydliště“, jenže všichni jim říkají rakve. Je to prostě uzavřená postel s dveřmi, které se dají zamknout. Rakev se hodí k jediné věci: ke spaní. No, možná ještě k něčemu (taky ve vodorovné poloze), ale vy mi rozumíte.

Mám postel a poličku. To je všechno. Na chodbě jsou společné záchodky a o pár bloků dál veřejné sprchy. Moji rakev neuvidíte v pořadu Luxusní domovy v měsíční krajině, ale na nic lepšího nemám peníze.

Zkontrolovala jsem hodinky na krabce. „Sakra.“

Nebyl čas na dumání. Odpoledne měla přistát nákladní loď KSC a mě čekala práce.

Aby bylo jasno: naše „odpoledne“ se neřídí podle slunce. „Poledne“ máme jenom jednou za osmadvacet pozemských dnů a stejně ho nevidíme. Všechny bubliny mají dva šesticentimetrové pláště a mezi nimi metr drceného kamene. Mohli byste na město pálit z kanonu a nevznikla by jediná prasklinka. Sluneční světlo dovnitř určitě nepronikne.

Tak podle čeho stanovujeme denní dobu? Podle keňského času. V Nairobi bylo odpoledne, a tak bylo odpoledne i v Artemidě.

Po výstupu, který mě málem stál život, jsem byla zpocená a rozlámaná. Na sprchu nezbýval čas, ale mohla jsem se aspoň převléknout. Natáhla jsem se, stáhla si chladivé prádlo ze skafandru a oblékla jsem si modrou kombinézu. Zapnula jsem si pásek, posadila se, zkřížila nohy a vlasy si stáhla do koňského ohonu. Pak jsem popadla krabku a vyrazila jsem ven.

V Artemidě nemáme ulice. Máme chodby. Vybudovat na Měsíci nemovitost stojí hromadu peněz a těmi se neplýtvá na cesty. Kdo chce, může si pořídit elektrický vozík nebo skútr, ale chodby jsou projektované pro pěší provoz. Gravitace je v porovnání se Zemí šestinová. Chůze nevyžaduje moc energie.

Čím příšernější čtvrť, tím užší chodby. Podzemní chodby v Conradu jsou fakt klaustrofobní. Když se dva lidi otočí bokem, sotva se kolem sebe protáhnou.

Došla jsem doprostřed minus patnáctky. Poblíž nebyly žádné výtahy, a tak jsem nahoru vyrazila po schodech. Brala jsem je po třech. Schodiště v centru jsou stejná jako na Zemi – schody mají na výšku pouhých jednadvacet centimetrů. Turistům to tak vyhovuje. V místech, kam turisté nechodí, mívají půl metru. V měsíční gravitaci to bez problémů zvládneme. Teď jsem vyskákala po turistickém schodišti až do přízemí. Zdolat patnáct pater zní asi hrozivě, ale tady to není nic strašného. Ani jsem se nezadýchala.

V přízemí se stýkají všechny tunely z ostatních bublin. V místě plném chodců samozřejmě chtějí sídlit všechny obchody, butiky a další pasti na turisty. V Conradu jsou to hlavně restaurace prodávající blivajz návštěvníkům, co nemají na opravdové jídlo.

Dost lidí proudilo tunelem do Aldrinu. Je to jediná možnost, jak se tam z Conradu dostat (pokud to nevezmete oklikou přes Armstrong), takže jde o důležitou dopravní tepnu. Cestou dovnitř jsem prošla velkou kruhovou zátkou. Kdyby tunel přestal těsnit, vzduch unikající z Conradu by dveře uzavřel. Všichni v Conradu by se zachránili. A kdybyste tou dobou byli v tunelu… zkrátka byste měli smůlu.

„No jestli tohle není Jazz Bašarová!“ ozval se poblíž jeden pitomec. Na přátele jsme si jenom hráli. Žádní přátelé jsme nebyli.

„Dale,“ pokračovala jsem v chůzi.

Vyrazil za mnou. „Určitě se blíží nákladní loď. Kvůli ničemu jinému by ses do uniformy nenavlíkla.“

„Pamatuješ si, kdy mě naposledy zajímalo, co povídáš? Vlastně promiň, spletla jsem se. Ještě nikdy se to nestalo.“

„Slyšel jsem, že jsi dneska propadla u zkušebního výstupu.“ Zamlaskal v předstíraném zklamání. „Škoda. Já jsem to zvládl napoprvé, ale každému se to holt nepovede, viď?“

„Trhni si.“

„Povím ti, že když turisti chtějí ven, slušně za to platí. Zrovna jdu do návštěvnického centra, abych jich pár provedl. Budu se válet v penězích.“

„Nezapomeň skočit na nějaký špičatý kámen, až budeš venku.“

„To ne,“ odmítl. „Na tohle si lidi, co zkoušku složili, dávají pozor.“

„Dělala jsem si srandu,“ poznamenala jsem lhostejně. „Výstupy vlastně nejsou žádná pořádná práce.“

„Jo, máš pravdu. Doufám, že jednou budu poslíček jako ty.“

„Doručovatelka,“ zamručela jsem. „Správně je to ‚doručovatelka‘.“

Za ten úšklebek, co následoval, by zasloužil pěstí. Naštěstí jsme právě došli do Aldrinovy bubliny. Protlačila jsem se kolem něj a ven ze spojovací chodby. Bezpečnostní přepážka čekala v pohotovosti, stejně jako na straně Conradu. Pospíchala jsem dál a prudce jsem zahnula doprava, abych Daleovi unikla z dohledu.

Aldrin je ve všech ohledech opakem Conradu. Conrad je plný instalatérů, sklářů, kovodělníků, svářečských dílen, opraven… a tak dále. Zato Aldrin se dokonale hodí pro rekreaci. Jsou tam hotely, kasina, bordely, kina a dokonce i opravdický park se skutečnou trávou. Bohatí turisté z celé Země tam jezdí na dvoutýdenní pobyty.

Procházela jsem Arkádou. Nebyla to nejrychlejší cesta k mému cíli, ale líbil se mi výhled.

New York má Pátou avenue, Londýn má Bond Street a Artemis má Arkádu. Obchody se ani nenamáhají uvádět ceny. Když se musíte ptát, nemůžete si to dovolit. Hotel Ritz-Carlton Artemis zabírá celý blok a táhne se pět pater nahoru a dalších pět dolů. Jedna noc přijde na 12 000 gempů – víc, než si jako doručovatelka vydělám za měsíc (i když mám ještě další příjmy).

Bez ohledu na cenu dovolené na Měsíci poptávka neustále převyšuje nabídku. Příslušníci pozemské střední třídy si ji za pěkně mastný obnos můžou dovolit jako zážitek z kategorie „jednou za život“. Bydlí v podřadnějších hotelech v podřadnějších bublinách, jako je Conrad. Zato boháči jezdí každý rok a vyhledávají pěkné ubytování. A chodí po nákupech.

Je to právě v Aldrinu, kde do Artemidy víc než kdekoli jinde vstupují peníze.

V nákupní čtvrti nebylo nic, co bych si mohla pořídit. Ale jednou budu tak bohatá, že tam dokonale zapadnu. Rozhodně jsem to měla v plánu. Ještě jednou jsem se důkladně rozhlédla a pak zamířila k celnímu přístavu.

Aldrin je ze všech bublin nejblíž přistávací zóně. Zámožní lidé se přece nechtějí umazat cestováním chudými končinami, ne? Odvezte je rovnou do pěkné čtvrti.

Prošla jsem pod velkým obloukem do přístavu. Prostorný komplex s přechodovými komorami je druhou největší halou ve městě. (Jenom park v Aldrinu je rozlehlejší.) V místnosti vládl čilý ruch. Prosmýkla jsem se mezi dělníky, kteří zkušeně proudili dovnitř a ven. Ve městě musíte chodit pomalu, nebo narážíte do turistů. Ale v přístavu jsou jenom profíci. Všichni ovládáme měsíční dlouhý krok a dokážeme to rozbalit.

Na severní straně přístavu čekalo pár dojíždějících u vlakové přechodové komory. Většina měla namířeno k městským reaktorům a tavicí peci společnosti Sanchez Aluminium kilometr jižně od města. Tavicí pec spotřebuje šílené množství tepla a hodně nepříjemných chemikálií, a tak se všichni shodnou, že by měla stát dost daleko. A co se týče reaktorů… no… jsou to nukleární reaktory. Taky je máme radši někde stranou.

Dale klouzal k vlakovému nástupišti. Pojede do návštěvnického centra Apolla 11. Turisti to tam milují. Půlhodinová jízda vlakem nabízí ohromující výhledy na měsíční krajinu a z návštěvnického centra se můžete podívat na místo přistání, aniž vytáhnete paty z bubliny. A toho, kdo chce ven a ještě blíž, Dale a ostatní vedoucí výstupů vezmou do terénu.

Před vlakovou přechodovou komorou byla velká keňská vlajka. Nápis pod ní informoval: „Vstupujete na keňskou plošinu Artemis. Tato plošina je majetkem Keňské vesmírné korporace (KSC). Platí zde mezinárodní námořní právo.“

Probodla jsem Dalea očima. Nevšiml si toho. Sakra, dokonalý vražedný pohled přišel nazmar.

Na krabce jsem zkontrolovala rozpis přistávací zóny. Celý den neměla přistát žádná loď s masem (tak říkáme těm turistickým). Ty přilétají zhruba jednou týdně. Další měla dorazit teprve za tři dny. Díkybohu. Není nic otravnějšího, než když se prachatí výrostci začínají poohlížet po „měsíčním povyražení“.

Zamířila jsem k jižní straně, kde už stačili připravit nákladovou přechodovou komoru. Tou se mohlo během jednoho cyklu přesunout deset tisíc kubíků nákladu, ale její nakládání představovalo pomalý proces. Kontejner dorazil už před několika hodinami. Vedoucí výstupů jej celý zatáhli do přechodové komory a očistili ho stlačeným vzduchem.

Děláme všechno pro to, aby do města nepronikl měsíční prach. Čištění jsem nevynechala ani ten den po svém dobrodružství s ventilem. Proč s tím tolik naděláme? Protože měsíční prach se mimořádně špatně dýchá. Skládá se z prťavých kamínků, které žádné počasí neohladilo. Každý z nich má pekelně ostré hrany a jen čeká na to, aby vám rozpáral plíce. Radši si dejte krabičku azbestových cigaret než dýchat tuhle hrůzu.

Než jsem došla k nákladové přechodové komoře, obrovské vnitřní dveře byly otevřené a začala vykládka kontejneru. Přitočila jsem se k šéfovi dokařů Nakošimu, který seděl za stolem a zkoumal obsah jedné přepravní krabice. S upokojením, že neobsahuje žádný kontraband, krabici zavřel a otiskl na ni symbol Artemidy – velké A s pravou stranou v podobě luku se šípem.

„Dobrý den, pane Nakoši,“ pozdravila jsem zvesela. Kamarádil s tátou už v době, kdy jsem byla malá holka. Měla jsem ho skoro za příbuzného, za oblíbeného strýčka.

„Stoupni si do fronty k ostatním doručovatelům, smrade.“

Fajn, tak spíš za vzdáleného bratrance.

„No tak, pane N.,“ naléhala jsem. „Čekám na tu zásilku už pár týdnů. Mluvili jsme o ní.“

„Převedla jsi platbu?“

„Orazítkoval jste ten balíček?“

Zadíval se mi do očí a sáhl pod stůl. Vylovil odtamtud stále zapečetěný balíček a posunul ho ke mně.

„Nevidím razítko,“ upozornila jsem. „Musíme tohle opakovat pokaždé, sakra? Přeci jsme si rozuměli. Co se stalo?“

„Vyrostla jsi a stala se z tebe neskutečná osina v zadku.“ Položil na balíček svoji krabku. „A takový jsi měla potenciál. Na všechno ses vykašlala. Tři tisíce gempů.“

„Chtěl jste říct dva a půl tisíce, ne? Jak jsme se dohodli?“

Zavrtěl hlavou. „Tři tisíce. Motal se tu Rudy. Větší riziko znamená vyšší poplatek.“

„To mi zní spíš jako problém pana Nakošiho než Jazzin problém,“ nadhodila jsem. „Dohodli jsme se na dvou a půl tisících.“

„Hmm,“ odpověděl. „Možná bych ho měl důkladně prohlédnout. Jestli uvnitř není něco, co by tam být nemělo…“

Našpulila jsem rty. Nezbýval čas na spory. Otevřela jsem v krabce bankovní program a odeslala jsem platbu. Krabky se nějakým podělaným počítačovým kouzlem domluvily a potvrdily převod.

Nakoši zvedl tu svoji, prolétl očima potvrzení a přikývl. Orazítkoval balíček. „Co v tom vůbec je?“

„Hlavně porno. S vaší mámou v hlavní roli.“

Zafrkal a pokračoval v prohlídce.

A takhle se do Artemidy pašuje kontraband. Vlastně docela jednoduše. Potřebujete jednoho úplatného úředníka, kterého znáte od šesti let. Ale dostat kontraband do Artemidy… to je něco úplně jiného. Ještě se k tomu dostaneme.

Mohla jsem si vyzvednout pár dalších zásilek k doručování, ale tahle byla výjimečná. Došla jsem ke svému vozíku a naskočila jsem na místo řidiče. Vlastně jsem vozík nepotřebovala – Artemis není zařízená na dopravní prostředky –, ale mohla jsem se tak přesouvat rychleji a rozvézt víc věcí. Protože mě platí od balíčku, investice se vyplatila. Můj vozík se blbě řídí, ale naložím na něj těžší věci. A na základě těchto vlastností jsem se utvrdila v tom, že je mužského rodu. Pojmenovala jsem ho Trigger.

Každý měsíc jsem platila za to, aby mi Trigger nechali v přístavu. Kde jinde bych ho mohla mít? Doma mám míň místa než průměrný pozemský vězeň.

Nahodila jsem Trigger – bez klíče nebo něčeho podobného. Prostě knoflíkem. Proč by někdo kradl vozík? Co by s ním dělal? Prodal ho? To by neprošlo. Artemis je malé město. Nikdo nic nekrade. No, možná se krade v obchodech. Ale nikdo nešlohne vozík.

Vyjela jsem z přístavu.

Kličkovala jsem s Triggerem po širokých cestách Shepardovy bubliny. Vypadalo to tam úplně jinak než v naší ušmudlané čtvrti. Chodby v Shepardu se pyšní dřevěným obložením a vkusnými protihlukovými koberci. Každých dvacet metrů visí lustry. Aspoň ty nejsou absurdně drahé. Na Měsíci máme spoustu křemíku, a tak se sklo vyrábí na místě. Ale stejně to působí okázale.

Jestli vám dovolená na Měsíci připadá drahá, ani nechtějte vědět, kolik stojí bydlení v Shepardově bublině. V Aldrinu jsou předražené resorty a hotely, ale v Shepardu žijí bohatí Artemiďané.

Mířila jsem do rezidence jednoho z nejzazobanějších zazobanců ve městě: Tronda Landvika. Ten vydělal jmění v norském telekomunikačním průmyslu. Jeho dům zabíral velkou část přízemí Shepardu – přehnaně velkou vzhledem k tomu, že tam bydleli jenom on, jeho dcera a hospodyně. Ale byly to jeho peníze. Jestli chtěl mít velký dům na Měsíci, co do toho bylo mně? Prostě jsem mu vezla ilegální zboží, které si objednal.

Zaparkovala jsem Trigger před vchodem do rezidence (vlastně před jedním ze vchodů) a zazvonila jsem. Dveře se otevřely a za nimi stála obrovská Ruska. Irina u Landviků bydlela odnepaměti.

Beze slova na mě zírala. Já jsem zírala na ni.

„Zásilka,“ oznámila jsem po chvíli. Viděli jsme se s Irenou už milionkrát, ale ona pokaždé trvala na tom, abych jí sdělila účel návštěvy.

Zasupěla, obrátila se a šla zase dovnitř. Tím mě vyzvala ke vstupu.

Zatímco mě prováděla vstupní halou sídla, šklebila jsem se jí na záda. Ukázala do chodby a mlčky zamířila opačným směrem.

„Těšilo mě, Irino!“ zavolala jsem za ní.

Za klenutým vchodem jsem spatřila Tronda, jak v teplákách a županu sedí na gauči. Hovořil s Asiatem, kterého jsem nikdy předtím neviděla.

„Obchodní potenciál je v každém případě…“ Všiml si mě a nasadil široký úsměv. „Jazz! Tebe vždycky tě rád vidím!“

Trondův host měl vedle sebe otevřenou krabici. Zdvořile se usmál a spěšně ji zavřel. To mě samozřejmě zaujalo, ačkoli normálně bych si jí ani nevšimla.

„Taky vás ráda vidím,“ odpověděla jsem. Odložila jsem pašované zboží na gauč.

Trond pokynul k hostovi. „Tohle je Ťin Čchu z Hongkongu. Ťine, tohle je Jazz Bašarová. Je to místní děvče. Vyrostla přímo tady na Měsíci.“

Ťin krátce sklonil hlavu a potom promluvil s americkým přízvukem. „Těší mě, Jazz.“ To mě vykolejilo a zřejmě to bylo vidět.

Trond se rozesmál. „Jistě, tady Ťin studoval na těch nejlepších soukromých školách v Americe. Hongkong, co dodat? Je to kouzelné místo.“

„Ale ne tak kouzelné jako Artemis!“ rozzářil se Ťin. „Jsem na Měsíci poprvé. Připadám si jako děcko v cukrárně! Vždycky jsem měl slabost pro science fiction. Vyrostl jsem na Star Treku. A teď jsem v něm!“

„Star Trek?“ podivil se Trond. „Vážně? To bylo někdy před sto lety.“

„Kvalita je kvalita,“ řekl Ťin. „Na stáří nezáleží. Se Shakespearovými fanoušky se nikdo nehádá.“

„Máte pravdu. Ale tady nemůžete svádět krásné mimozemšťanky. Nestane se z vás tak docela kapitán Kirk.“

„Vlastně…“ Ťin zvedl prst „… Kirk měl za celý původní seriál sex jen se třemi mimozemšťankami. A to ještě za předpokladu, že spal s Elaan z Troyiu, což se čekalo, ale nikdy to nebylo explicitně potvrzeno. Takže možná byly pouze dvě.“

Trond s prosebným výrazem přikývl. „Ohledně Star Treku se s vámi už do žádného sporu nepustím. Chystáte se k Apollu 11, než odletíte?“

„Rozhodně,“ odpověděl Ťin. „Slyšel jsem o prohlídkách ve skafandrech. Měl bych na ni jít, co myslíte?“

Zapojila jsem se. „Ne. Kolem místa přistání je uzavřená oblast. Ve vyhlídkové hale v návštěvnickém centru se dostanete skoro stejně blízko.“

„Aha. Takže to zřejmě nemá smysl.“

A máš to, Dale.

„Dá si někdo čaj nebo kávu?“ nabídl Trond.

„Ano, prosím,“ požádal Ťin. „Černou kávu, jestli máte.“

Doplula jsem do blízkého křesla. „Pro mě černý čaj.“

Trond přeletěl přes opěradlo gauče (což nebylo tak působivé, jak to zní – nezapomínejte na místní gravitaci). Doklouzal k příborníku a zvedl proutěný košík. „Zrovna mi přišla prvotřídní turecká káva. Budete nadšený.“ Obrátil se ke mně. „Jazz, tobě by taky mohla chutnat.“

„Kafe je jenom horší druh čaje,“ odpověděla jsem. „Černý čaj je jediný horký nápoj, který stojí za to.“

„Vy Saúdové si na černý čaj potrpíte,“ poznamenal Trond.

Ano, oficiálně jsem občanka Saúdské Arábie. Ale nebyla jsem tam od šesti let. Některé postoje a názory mám po tátovi, ale nikde na Zemi bych už nezapadla. Jsem Artemiďanka.

Trond se pustil do přípravy nápojů. „Zatím si povídejte, za minutku to bude.“ Proč tím nepověřil Irinu? Nevím. Nechápu, k čemu ji vlastně má.

Ťin položil ruku na tajemnou krabici. „Slyšel jsem, že Artemis je populární romantická destinace. Létá sem hodně novomanželů?“

„Ani ne,“ odpověděla jsem. „Nemají na to. Ale jsou tady starší páry, které si to chtějí okořenit v ložnici.“

Vypadal zmateně.

„Gravitace,“ vysvětlila jsem. „V jedné šestině g je sex úplně jiný. Je to výborné pro dvojice, které jsou spolu dlouho. Znovu spolu objevují sex – jako napoprvé.“

„To mě nikdy nenapadlo,“ poznamenal Ťin.

„V Aldrinu je spousta prostitutek, kdybyste chtěl zjistit víc.“

„Ach! Ehm, to ne. Na to mě neužije.“ Nečekal, že žena bude doporučovat kurvy. Pozemšťané jsou v tomhle směru většinou upjatí, což jsem nikdy nepochopila. Je to služba prováděná za úplatu. Tak v čem je problém?

Pokrčila jsem rameny. „Kdybyste si to rozmyslel, berou kolem dvou tisíc gempů.“

„Nerozmyslím.“ Nervózně se zasmál a změnil téma. „Takže… proč se zdejším penězům říká gempy?“

Položila jsem nohy na konferenční stolek. „Je to zkratka pro gramy měkkého přistání. G-M-P. Gempy. Za jeden gemp vám KSC doručí ze Země do Artemidy jeden gram nákladu.“

„Prakticky vzato to není měna,“ ozval se Trond od příborníku. „Nejsme země, nemáme vlastní měnu. Gempy jsou předplacené služební kredity od KSC. Platíte dolary, eury, jeny, čím chcete, a výměnou dostanete kvótu na přepravu nákladu do Artemidy. Nemusíte ji okamžitě využít, a tak si udržují přehled o vašem zůstatku.“

Přenesl tác ke stolku. „Nakonec se z toho stala šikovná směnná jednotka. KSC tedy funguje jako banka. Na Zemi by jim to neprošlo, ale tady nejsme na Zemi.“

Ťin se natáhl pro kafe. Využila jsem toho a podívala se na krabici. Na bílém podkladu byl černý text VZOREK ZAFO – JEN KE SCHVÁLENÉMU VYUŽITÍ.

„Takže ta pohovka, na které sedím, je dovezená ze Země, že?“ řekl Ťin. „Kolik stálo dopravit ji sem?“

„Tahle váží čtyřicet tři kilo,“ odpověděl Trond. „Doprava tedy vyšla na čtyřicet tři tisíc gempů.“

„Kolik si vydělá průměrný člověk?“ zajímal se Ťin. „Samozřejmě pokud vám ta otázka nevadí.“

Zvedla jsem čaj a nechala teplo pronikat ze šálku do dlaní. „Jako doručovatelka mám dvanáct tisíc měsíčně. Je to špatně placená práce.“

Ťin se napil kávy a protáhl obličej. Už jsem to viděla. Pozemšťanům naše kafe nechutná. Kvůli fyzikálním zákonům je to břečka.

Atmosféru Země tvoří z dvaceti procent kyslík. Zbytek jsou plyny, které lidské tělo nepotřebuje, třeba dusík a argon. Takže v Artemidě máme čistý kyslík na dvaceti procentech pozemského tlaku. To nám poskytuje správné množství kyslíku a zároveň to minimalizuje tlak na budovy. Není to nová myšlenka – pochází už z dob Apolla. Jenomže s tlakem klesá teplota varu vody. Voda se tu vaří při jednašedesáti stupních Celsia, což je také maximální teplota čaje nebo kávy. Pro lidi, kteří na ni nejsou zvyklí, je zřejmě nechutně nízká.

Ťin diskrétně odložil šálek na zpátky na stolek. Už se ho ani nedotkl.

„Co vás přivádí do Artemidy?“ zeptala jsem se.

Zabubnoval prsty na krabici s nápisem ZAFO. „Několik měsíců jsme pracovali na obchodní dohodě. Teď ji konečně uzavřeme, a tak jsem chtěl pana Landvika poznat osobně.“

Trond se usadil na svém gauči a zvedl zásilku kontrabandu. „Říkal jsem přece, že pro vás jsem Trond.“

„Tak tedy Tronda,“ opravil se Ťin.

Trond roztrhl obal a vytáhl tmavé dřevěné pouzdro. Zvedl ho do světla a zadíval se na něj z několika úhlů. Estetika není moje hobby, ale i já jsem poznala, že ta věc je krásná. Složité leptané ornamenty na všech površích doplňovala vkusná etiketa se španělským nápisem.

„Copak to je?“ chtěl vědět Ťin.

Trond se zašklebil od ucha k uchu a pouzdro otevřel. Uvnitř bylo čtyřiadvacet doutníků, každý ve vlastním papírovém obalu. „Dominikánské doutníky. Lidi si myslí, že nejlepší jsou kubánské, ale to se pletou. Dominikánským se nic nevyrovná.“

Pašovala jsem pro něj jednu zásilku každý měsíc. Stálé zákazníky si musíte zamilovat.

Ukázal ke dveřím. „Jazz, mohla bys zavřít?“

Vykročila jsem k nim. Za elegantními nástěnnými panely se skrývala stroze funkční přepážka. Vysunula jsem ji a otočila klikou. Podobné průlezy jsou v drahých domech poměrně běžné. Když bublina ztratí tlak, můžete svůj dům uzavřít, a neumřete. Někteří lidé jsou tak paranoidní, že si na noc zavírají ložnice. Podle mě je to vyhazování peněz. Nikdy v dějinách Artemidy ke ztrátě tlaku nedošlo.

„Mám tady zvláštní systém filtrace vzduchu,“ prohlásil Trond. „Kouř se nedostane mimo tuhle místnost.“

Rozbalil jeden doutník, ukousl konec a vyplivl ho do popelníku. Potom si doutník zasunul do pusy a zapálil zlatým zapalovačem. Několikrát potáhl a vzdychl. „Výborný… vážně výborný.“

Postrčil pouzdro k Ťinovi, který uctivě odmítl. Potom nabídl mně.

„Jistě.“ Jeden jsem si vzala a uložila ho do náprsní kapsy. „Zakouřím si po obědě.“

To byla lež. Ale proč bych něco takového odmítala? Mohla bych za něj dostat třeba sto gempů.

Ťin svraštil čelo. „Promiňte, ale… doutníky se pašují?“

„Směšné, viďte?“ odpověděl Trond. „Mám uzavřenou místnost! Můj kouř nikoho neobtěžuje! Je to nespravedlnost, to vám povídám!“

„To jsou kecy.“ Obrátila jsem se k Ťinovi. „Je to kvůli ohni. Požár v Artemidě by byla katastrofa. Nemůžeme utéct ven. Hořlavé materiály jsou ilegální, pokud pro jejich použití není opravdu dobrý důvod. Poslední věc, kterou tady potřebujeme, je tlupa idiotů se zapalovači.“

„No… na tom něco bude.“ Trond si pohrával se zapalovačem. Ten jsem mu propašovala před lety. Každých pár měsíců potřeboval novou náplň. Další peníze pro mě.

Znova jsem se napila teplého čaje a vytáhla jsem krabku. „Tronde?“

„Jistě, samozřejmě.“ Sáhl pro svou krabku a podržel ji vedle mé. „Pořád čtyři tisíce gempů?“

„Hmm. Ale musím vás upozornit: od příště budu muset zdražit na čtyři a půl tisíce. Poslední dobou vzrostly náklady.“

„V pořádku,“ souhlasil. Počkala jsem, až dopíše. Po chvíli mi na displeji vyskočilo potvrzení o převodu. Přijala jsem, a transakce byla hotová.

„Paráda,“ konstatovala jsem. Otočila jsem se k Ťinovi. „Těšilo mě, pane Ťine. Užijte si pobyt.“

„Díky, užiju!“

„Ať se daří, Jazz.“ Trond se usmál.

Nechala jsem za sebou oba muže i s jejich nejasnými záměry. Ať se chystali na cokoli, bylo jasné, že je to něco tajného. Trond měl prsty ve všelijakých levárnách – proto jsem ho měla ráda. Pokud za ním nějaký chlápek přiletěl až na Měsíc, určitě za tím bylo něco mnohem zajímavějšího než nějaká „obchodní dohoda“.

Zahnula jsem za roh a přes vstupní halu jsem vyšla ven. Irina mě cestou zpražila pohledem. Pokrčila jsem na ni nos. Bez rozloučení za mnou zavřela dveře.

Už jsem chtěla naskočit na Trigger, když mi zapípala krabka. Naskytl se úkol pro doručovatele. Já jsem byla nejzkušenější a nejblíž, a tak ho systém nejdřív nabídl mně.

„MÍSTO VYZVEDNUTÍ: AG-5250. HMOTNOST: 100 KG. MÍSTO DORUČENÍ: NESPECIFIKOVÁNO. PLATBA: 452 g.“

Páni. Čtyři sta padesát dva gempů. Zhruba desetina toho, co jsem právě dostala za krabici doutníků.

Přijala jsem. Musela jsem nějak vydělávat.

Ahoj, Kelvine Otieno,

jmenuju se Jasmine Bašarová. Lidi mi říkají Jazz. Je mi devět. Bydlím v Artemidě.

Moje učitelka je paní Tellerová. Je to dobrá učitelka, i když mi sebrala krabku, protože jsem si s ní hrála při hodině. Za domácí úkol nám dala poslat e-mail dětem v komplexu KSC v Keni. Mně dala tvoji adresu. Umíš anglicky? Já umím ještě arabsky. Jak mluvíte v Keni?

Mám ráda americké televizní pořady a moje oblíbené jídlo je zázvorová zmrzlina. Většinou ale jím blivajz. Chci psa, ale nemáme na něj. Slyšela jsem, že na Zemi můžou mít psa i chudáci. Je to pravda? Máš psa? Jestli máš psa, napiš mi o psovi, prosím tě.

Má Keňa krále?

Můj táta je svářeč. Co dělá tvůj táta?

Ahoj, Jazz Bašarová,

já jsem Kelvin a taky je mi devět. Žiju s mámou a tátou. Mám tři ségry. Jsou hloupé a dvě starší mě mlátí. Rostu ale a jednou zmlátím já je. Dělám si srandu, kluci by neměli bít holky.

Keňané mluví anglicky a svahilsky. Krále nemáme. Máme prezidenta a Národní shromáždění a Senát. Dospělí je volí a oni pak dělají zákony.

Naše rodina nemá psa, ale máme dvě kočky. Jedna se chodí jenom najíst, ale druhá je moc prima a pořád spí na gauči.

Táta pracuje u ochranky v KSC. Hlídá na 14. bráně, aby dovnitř chodili jenom lidi, co tam smějí. Žijeme v přiděleném bytu v komplexu a moje škola je taky v komplexu. Všichni, co pracují v KSC, mají pro děti zadarmo školy. KSC je moc štědrá a my jsme jí všichni vděční.

Máma je doma. Stará se o nás děti. Je to dobrá máma.

Moje oblíbené jídlo jsou hot dogy. Co je to blivajz? Nikdy jsem o něm neslyšel.

Americké televizní pořady mám moc rád. Hlavně seriály. Jsou hodně napínavé, ale máma nechce, abych se na ně díval. Máme tady ale dobrý internet, takže se na ně dívám, když mě nevidí. Neříkej jí to, prosím tě. Haha. Co dělá tvoje máma?

Čím chceš být, až vyrosteš? Já chci vyrábět rakety. Teď dělám modely raket. Nedávno jsem dodělal model KSC 209-B. U mě v pokoji vypadá moc hezky. Jednou chci vyrábět opravdové rakety. Ostatní děti chtějí rakety řídit, ale to já nechci.

Jsi bílá? Slyšel jsem, že v Artemidě jsou všichni bílí. Tady v komplexu je hodně bělochů. Jezdí sem pracovat z celého světa.

Ahoj, Kelvine,

to je škoda, že nemáte psa. Doufám, že jednou budeš vyrábět rakety. Opravdové, ne modely.

Blivajz je jídlo pro chudé lidi. Jsou to sušené řasy a dochucovací extrakty. Rostou tady v Artemidě v kádích, protože jídlo ze Země je drahé. Blivajz je hnusný. S dochucovacími extrakty má chutnat dobře, ale je akorát jinak hnusný. Musím ho jíst každý den. Nesnáším ho.

Nejsem bílá. Jsem Arabka. Spíš světle hnědá. Jenom polovina lidí tady jsou běloši. Moje máma žije někde na Zemi. Opustila mě, když jsem byla mimino. Nepamatuju si na ni.

Seriály jsou pitomost. Ale nevadí, že se koukáš na pitomosti. Stejně můžeme být kamarádi.

Máte v domě dvorek? Můžeš jít ven, když se ti zrovna chce? Já nemůžu jít ven až do šestnácti, protože výstupy mají taková pravidla. Jednou budu mít pro výstupy licenci, budu si chodit ven a nikdo mi to nezakáže.

Dělat rakety zní jako prima práce. Doufám, že takovou práci dostaneš.

Já práci nechci. Až vyrostu, chci být bohatá.

2

Armstrong stojí za prd. Je ostuda, že po takovém bezva chlápkovi pojmenovali tak hroznou část města.

Když jsem na Triggeru projížděla starými chodbami, ze zdí se linul vlezlý hukot způsobený průmyslovými stroji. Ačkoli se veškerá těžká výroba nacházela patnáct pater daleko, zvuk se nesl až ke mně. Zajela jsem ke Středisku podpory života a zaparkovala jsem u masivních dveří.

Podpora života je jedno z mála míst ve městě, kde se dodržují skutečná bezpečnostní opatření. Nechtějí, aby tam chodil kdekdo. Na dveřích je panel, ke kterému přiložíte krabku, jenže já jsem samozřejmě nebyla na seznamu schválených osob. Takže jsem musela počkat.

V objednávce se psalo, že zásilka k vyzvednutí má zhruba sto kilo. Pro mě nic složitého. Uzvednu dvakrát tolik, aniž bych se zapotila. To moc holek na Zemi říct nemůže! Pochopitelně se musejí vyrovnat se šestinásobnou gravitací, ale to je jejich problém.

Kromě hmotnosti byl popis mlhavý. Žádné informace o tom, co je to za věc a kam se poveze. Tohle jsem musela zjistit u zákazníka.

Podpora života tady v Artemidě je v dějinách vesmírného cestování ojedinělá. Nezpracovávají tam oxid uhličitý zpátky na kyslík. Ano, mají na to vybavení a taky baterie, které by případně vydržely celé měsíce. Jenomže jsou tu mnohem levnější a prakticky nevyčerpatelné dodávky kyslíku z jiného zdroje: výroby hliníku.

Tavicí pec společnosti Sanchez Aluminium produkuje kyslík při zpracování rudy. O nic jiného při tavení vlastně nejde. Odstraňují kyslík, aby jim zůstal čistý kov. Většina lidí to neví, ale na Měsíci je neuvěřitelné množství kyslíku. Jenom potřebujete šílenou spoustu energie, abyste ho dostali. Sanchez získává jako vedlejší produkt tolik kyslíku, že bokem vyrábějí raketové palivo, poskytují městu veškerý dýchatelný vzduch a ještě přebytek vypouštějí ven.

Takže máme kyslíku, že nevíme, co s ním. Podpora života reguluje přísun, stará se o bezpečnost vedení ze Sanchezu a odstraňuje z vydechovaného vzduchu CO2. Taky dohlížejí na teplotu, tlak a tak podobně. CO2 prodávají blivajzovým farmám a ty ho využívají při pěstování řas, které jedí chudáci. Za vším je byznys, no ne?

„Ahoj, Bašarová,“ ozval se za mnou známý hlas.

Do hajzlu. Nasadila jsem svůj nejumělejší úsměv a otočila jsem se. „Rudy! Neřekli mi, že ta zásilka bude od vás. Kdybych to věděla, vůbec bych sem nejezdila!“

Dobře, nebudu lhát. Rudy DuBois je opravdu fešák. Má dva metry a je blonďatý tak, že by nad ním Hitler zaplesal. Před deseti lety odešel od Kanadské královské jízdní policie, aby se stal šéfem bezpečnosti v Artemidě, ale pořád nosí dennodenně jejich uniformu. A vypadá v ní dobře. Fakt dobře. Nemám toho chlapa ráda, ale… znáte to… kdyby se to obešlo bez následků…

V našem městě je něco jako ruka zákona. Fajn, jasně, každá společnost potřebuje zákony a někoho, kdo dohlídne na jejich dodržování. Ale Rudy si opravdu dává záležet.

„Neboj se,“ řekl a vytáhl krabku. „Zatím nemám dost důkazů, že pašuješ. Zatím ne.“

„Že pašuju? Já? Jémine, pane policisto, vy ale máte nápady.“

Mizera jeden. Jde mi po krku od toho incidentu, když mi bylo sedmnáct. Naštěstí nemůže nikoho sám deportovat. K tomu má oprávnění jedině administrátorka Artemidy. A ta to neudělá, pokud jí Rudy neposkytne něco přesvědčivého. Takže spolu hrajeme takovou hru. Není moc komplikovaná.

Rozhlédla jsem se. „Tak kde máte tu zásilku?“

Mávl krabkou před čtečkou a ohnivzdorné boční dveře se otevřely. Rudyho krabka byla jako kouzelný proutek. Dokázala otevřít doslova jakékoli dveře v Artemidě. „Pojď za mnou.“

Vešli jsme s Rudym do průmyslového provozu. Technici obsluhovali zařízení a inženýři sledovali stav procesu na obrovské elektronické tabuli na zdi.

Až na mě a Rudyho byli všichni v místnosti Vietnamci. Takhle to v Artemidě chodí. Emigruje pár lidí, kteří se navzájem znají, založí nějakou firmu a zaměstnají svoje kamarády. A ti pak samozřejmě najímají své známé. Tak to prostě je.

Zaměstnanci si nás nevšímali, když jsme procházeli mezi stroji a bludištěm vysokotlakého potrubí. Pan Đoàn nás sledoval ze židle před střední částí tabule. Navázal s Rudym oční kontakt a pomalu přikývl.

Rudy se zastavil za mužem čistícím vzduchový zásobník. Poklepal mu na rameno. „Pham Binh?“

Binh se obrátil a zamručel. V ošlehané tváři měl permanentní zachmuřený výraz.

„Pane Binhu, vaše manželka Tâm byla dnes ráno u doktorky Rousselové.“

„Jo,“ odpověděl. „Je nemotorná.“

Rudy otočil svou krabku. Displej ukazoval ženu s podlitinami v obličeji. „Podle doktorky má monokl, modřinu na tváři, dvě pohmožděná žebra a otřes mozku.“

„Je nemotorná.“

Rudy mi podal krabku a zasadil Binhovi ránu pěstí.

Za svého bouřlivého mládí jsem s Rudym měla pár sporů. Můžu vám říct, že má neskutečnou sílu. Nikdy mě nepraštil nebo tak něco. Jednou mě ale chytil jednou rukou a druhou psal něco na krabce. Fakt jsem se mu snažila vykroutit. Připadala jsem si jako ve svěráku. Dodnes si na to občas v noci vzpomenu.

Binh se složil na zem. Pokoušel se zvednout na ruce a kolena, ale nešlo mu to. Když nedokážete vstát v měsíční gravitaci, je to s vámi opravdu vážné.

Rudy si klekl a zvedl Binhovi hlavu za vlasy. „Koukneme se… ano, tvář nám hezky otéká. Teď ten monokl…“ Krátkým tvrdým úderem zasáhl sotva vnímajícího muže na oko a nechal hlavu klesnout na podlahu.

Binh se stočil do klubíčka a zasténal: „Dost…“

Rudy vstal a vzal si ode mě zpátky svoji krabku. Podržel ji tak, abychom ji viděli oba. „Dvě pohmožděná žebra, je to tak? Čtvrté a páté nalevo?“

„Vypadá to tak,“ souhlasila jsem.

Kopl ležícího muže do boku. Binh se pokusil vykřiknout, jenže bez dechu mu to nešlo.

„Otřes mozku bude mít po těch ranách do hlavy,“ uzavřel Rudy. „Nechtěl jsem, aby to zašlo tak daleko.“

Ostatní technici se zastavovali a sledovali to divadlo. Někteří se usmívali. Đoàn setrvával na židli a ve tváři měl nepatrný náznak spokojenosti.

„Takhle to teď bude, Binhu,“ řekl Rudy. „Cokoli se stane jí, stane se i vám. Rozumíte?“

Binh sípěl na podlaze.

„Rozumíte?!“ zopakoval Rudy hlasitěji.

Binh překotně přikyvoval.

„Dobře.“ Rudy se ušklíbl. Obrátil se ke mně. „Tohle je ta tvoje zásilka, Jazz. Doručíš zhruba sto kilogramů k doktorce Rousselové. Účtuješ bezpečnostní službě.“

„Chápu,“ odpověděla jsem.

Takhle tady funguje spravedlnost. Nemáme vězení ani pokuty. Když spácháte těžký zločin, vyhostíme vás na Zemi. Na všechno ostatní je tu Rudy.

Po téhle „zvláštní dodávce“ následovalo několik obyčejných vyzvednutí a doručení. Většinou věci z přístavu na domácí adresy. Převezla jsem ale i pár krabic z jednoho bytu zpátky do přístavu. Ráda lidem pomáhám se stěhováním. Většinou dávají slušné tuzéry. Ten den to ale nestálo za řeč – mladá dvojice se vracela na Zemi.

Žena byla těhotná. Nemůžete odnosit dítě v měsíční gravitaci – vede to k vrozeným vadám. A kdyby tady vyrůstalo, hodně by se to podepsalo na vývoji kostí a svalů. Já jsem se sem přestěhovala v šesti letech – tenkrát to byl minimální věk pro pobyt. Od té doby ho zvedli na dvanáct. Neměla bych se bát?

Zrovna jsem jela vyzvednout další zásilku, když vtom na mě zaječela krabka. Nebylo to vyzvánění telefonu ani pípnutí zprávy, ale vřískot alarmu. Hned jsem ji vylovila z kapsy.

POŽÁR: CU12-3270 – PROSTOR UZAVŘEN.

VŠICHNI DOBROVOLNÍCI V OKOLÍ NA MÍSTO.

„Do prdele,“ řekla jsem.

Zařadila jsem zpátečku a couvala jsem až na místo, kde byla chodba dost široká na otočení. Jakmile jsem mířila správným směrem, vyrazila jsem k rampám.