Bettina Storks

DORA MAAR UND die zwei
Gasichter der Liebe

Picasso ist ihr Leben, die Kunst ihre Leidenschaft

Copyright © 2021 by Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“
is a trademark of Aufbau Verlag GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Jacket photos © Richard Jenkins, © Getty Images / grauy

Translation © 2023 by Olga Kolečková

ISBN 978-80-249-5257-4

Obsah

PROLOG

ČÁST I

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

ČÁST 2

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

ČÁST 3

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

ČÁST 4

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

ČÁST 5

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

EPILOG

Doslov autorky

Seznam literatury

Prameny

»Neztratila jsem tebe,

ale svět.«

INGEBORG BACHMANNOVÁ

PROLOG

Buenos Aires 1925

Henriette Theodora Markovičová ležela v rozehřáté dívčí posteli a otočila hlavu k oknu. Za domy města vyšlo slunce. Mezi lamelami žaluzií se mihotalo mléčné světlo a odráželo se od posuvných skleněných dveří oddělujících pokoj od zbytku bytu. Zamžourala, zvedla ruku proti paprsku a soustředěně ji pozorovala. Stínohra roztančila na kůži neobyčejné kreace a každý pohyb vytvářel zcela jedinečný obrazec. Když držela ruku nepohnutě před sebou, rozeznala jemné žilky na hřbetu a růžově se třpytící nehtové lůžko pod průsvitnými nehty. Byla kouzelnice.

Její zasklený budoár v centru Buenos Aires jí připomínal klec, ve které se občas cítila vystavená na odiv jako exotické zvíře v zoo. Rodiče měli moc ji neomezeně sledovat. Jejich pohledu Theodora unikala za zavřenýma očima, bránou do světa fantazie poskytujícího jediné možné útočiště. Někdy se schovala do skříně. Pak byla neviditelná.

Už když jí bylo dvanáct, dal jí tata, jak svého otce láskyplně nazývala v chorvatštině, fotoaparát. Úžasné médium, se kterým se rychle naučila zacházet. Jejími prvními objekty byli dokaři dole u moře, vyplouvající lodi a vnitřní dvory, které občas skrývaly překvapující zahrady se vzrostlými stromy.

O pozdějších fotografiích žen, které se opíraly o zaprášené zdi domů a usmívaly se, se maman nikdy nesměla dozvědět. Otec nazýval její obrázky malými uměleckými díly, zatímco matka se nad nimi mračila a odvracela zrak. V jejím světě neexistovaly kontrasty, jaké ve svých motivech hledala dcera. Nikdy nevěděla, co si má o tomhle druhu umění myslet.

Zato tata Theodoru povzbuzoval, aby pokračovala, a po škole jí ve své architektonické kanceláři dával pravidelné hodiny kreslení. Tvary a úhly, laškování světel a stínů zůstaly navždy její vášní a zároveň vytvořily neviditelné spojení s otcem. Tak se brzy naučila, jak světlo zkrotit, či ho dokonce polapit, a to podle zvolené perspektivy.

Najednou zaslechla zvuky na chodbě. Mumlání. Kroky. Odkašlávání. Šustění oblečení. Z bočního rohu vstoupila do jejího zorného pole postava. Zavřela oči a pocítila, jak na ní spočinuly otcovy oči. Stál mlčky za skleněnou tabulí. Strnula a nehýbala se. Josip Markovič již měl nepochybně na hlavě klobouk, v jedné ruce držel hůl a v druhé aktovku. Den co den chodil do práce v elegantním obleku. Jeho tmavé, lesklé vlasy byly sčesané a uhlazené brilantinou, knír pokaždé přesně zastřižený.

Dora. Dorica. Dorita. Dorissima. Tatínek pro ni vždy měl spoustu melodických jmen, všechna plná něhy.

Naslouchala.

Když se dveře zabouchly, ozval se zvuk z vedlejší místnosti. Bolestné zaúpění matky Julie. Maman pravděpodobně naříkala nad horkem noci, příchodem dalšího dne plného příkoří a spolu s ním i nevyhnutelné migrény.

V Paříži Julie bolesti hlavy zřejmě nikdy neměla.

Copak rodiče nevěděli, že skleněná stěna má dvě strany? Jednu pro pozorovatele a druhou pro pozorovaného?

Nic nezůstalo během jejích dětských let v tomto bytě v centru Buenos Aires utajeno. Hádky mezi maman a tatou, matčiny výčitky, neustálé napomínání, přísnost ani vrzání postele z ložnice rodičů a současné matčino sténání, sotva rozeznatelné od jejího kvílení při záchvatech migrény. Útržky rozhovoru s neměnným tématem, po kterém následovaly tatovy záchvaty vzteku.

Peníze. Buenos Aires. Paříž. Společenský vzestup.

Zřejmě byl Josip jediným architektem v Buenos Aires, který nechtěl zbohatnout.

Když měl dobrou náladu, říkal Julii chorvatsky šašavica. Znamenalo to něco jako blázínek, a v jiném slova smyslu také kukačka. Jeho mazlivé oslovení každopádně svědčilo o silné náklonnosti. Nebo souviselo s klobouky, které Julie tak ráda nosila a v neděli po mši svaté předváděla v secesní kavárně Avenida de Mayo?

Na matčině oblíbené pokrývce hlavy seděl křehký ptáček z nejčistšího hedvábí s mírně otevřeným zobáčkem, chystající se odletět. Ale byl pevně přišitý. Ve skutečnosti měla Julie Markovičová svou náturou k ptáčkovi asi tak daleko, jako je z Paříže do Buenos Aires. Její nepřístupné kráse chyběla jakákoliv lehkost či bezstarostnost.

Být Francouzkou v Buenos Aires v sobě navíc skrývalo nepřekonatelný společenský rozpor. Za Francouzky se tady považovaly ženy opírající se o zdi domů a usmívající se na muže. Francouzka nazývaná Francesa v sobě měla něco pochybného.

„Francesa si vydělává peníze prostitucí dole v přístavu,“ prozradila jednou služebná Julii šeptem s ústy zakrytými rukou, když vytřepávala z okna prachovku. Zděšená Julie honem zavřela okno a Theodoru, která zvědavě poslouchala, vystrčila ze dveří. Přitom se zatvářila, jako by přesně tohle dávno tušila.

Po této události začala Julie ještě víc nenávidět prach Buenos Aires, jeho horko a hluk. Ale obzvlášť proklínala tango, které zde uměly i děti. Město, kde se Josip a Theodora cítili jako doma, pro ni bylo místem neslušných dotyků a nestoudných pohledů.

„Nikdy se neusmívej na muže, Theodoro. Jinak budeš pro Buenos Aires taky Francesa,“ kladla dceři na srdce každý den, zas a znovu.

Theodora pochopila. Na Francese ulpěly vedro, prach a vzrušení z tanga jako druhá kůže. Zakázané věci musí mít zvláštní půvab, když se maman ze všech sil snaží, aby takový hřích nebyl spáchán. Že Theodora tento rozpor pochopila a vstřebala už jako malá, jí uniklo.

V Buenos Aires se však tangu nešlo vyhnout.

Jednoho horkého letního dne byl její osud zpečetěn. Tehdy v osmnácti se poprvé vrátila domů se žhnoucími tvářemi a zářícíma očima a roztančila se v tanci tanců.

Chlapec byl stejně starý jak ona a stalo se to po vyučování na velkém náměstí nedaleko školy. Najednou zahrálo někde poblíž houslové duo tango. Toužebně, melancholicky a svůdně. Okamžitě se vytvořily páry, které začaly tančit. Dospělí, děti i mládež. Hoch, jehož jméno Dora neznala, se na ni podíval černýma očima, beze slova ji vzal za ruku, odvedl stranou a postavil se naproti ní.

Až do onoho dne tančila jen distingované salonní tango. Potom ji však mladík po několika taktech přitáhl pevně k sobě. Cítila tanečníkova svalnatá stehna na svých a se zavřenýma očima se odevzdala jeho pohybům. Při závěrečném akordu od sebe poodstoupili a ostýchavě si přikývli. V tom okamžiku pochopila, že tango se rovná kapitulaci. Tanec způsobil opojení, které na svých vlnách doneslo její tělo domů, aniž tušila jak. Vznášela se nad podlahou. Zůstala vzpomínka na společný takt, na oheň okamžiku.

Chlapce již nikdy neviděla.

Jenže sotva otevřela dveře bytu, Julie ji prokoukla. Její nevinná holčička se nakazila tangovou horečkou, vysoce infekční nemocí, která napadá podbřišek mladých žen a může kdykoli propuknout.

Jen Paříž a rigorózní odtržení od Buenos Aires dokážou dceru vyléčit, vysvětlovala teď Julie každou noc manželovi za skleněnou přepážkou.

Když slyšela matčino bědování, proplakala se Theodora vždy do spánku. Bůhví, jak bude postrádat přítelkyně, španělský jazyk, tanec tanců a melancholii Buenos Aires.

O několik týdnů později vypluly matka s dcerou na lodi nesoucí jméno La Touraine přes Atlantik směrem k Le Havre. Tam nastoupily do vlaku a v časných ranních hodinách dorazily do Paříže.

Julie nedala Josipovi na vybranou. Jeden z nich se musel obětovat pro Theodořinu budoucnost.

Josip, jenž nejdřív zůstal v Argentině, se vzdal a důvěřoval ve výbušnou směs nepoddajné vůle a odolnosti své dcery.

První dojem, který měla Theodora z rodného města, byl kousavý pach kouře a sazí na Gare de Lyon, překrývající vůni exkluzivních parfémů dam spěchajících kolem nich. Venku u velkých schodů dolů do města prosvitovalo za mraky slunce. Světlo proudilo přes Boulevard Diderot a Paříž se probouzela v moři zelené, modré a rudé barvy.

ČÁST I

Dora dobývá Paříž

(1928–1936)

Stojím na mostě

a jsem zpátky uprostřed Paříže,

v naší společné vlasti.

Tady teče voda, tady ležíš ty,

a já házím srdce do řeky

a nořím se do tebe,

a miluji tě.

KURT TUCHOLSKY

KAPITOLA 1

Paříž 1928

Henriette Theodora Markovičová čekala na tvrdé dřevěné lavici před kabinetem profesora umění v ctihodných sálech Akademie krásných umění. Nervózně si pohrávala s rohy kapesníku.

Složku s přihláškou, skicami a malbami odevzdala před několika týdny.

Pod vysokými sloupy k ní z dálky doléhaly kroky a hlasy studentů. Touto dobou se střídali v posluchárnách.

Projela si prsty černé vlasy, které teprve odnedávna nosila ostříhané do skoro chlapeckého bubikopfu s krátkou ofinou.

Jeden z kolemjdoucích studentů se na ni nestoudně podíval. Pohlédla mu do očí s okázalou znuděností, až rozpačitě sklonil hlavu. Svého charismatu si byla vědoma. Díky účesu dokonale vynikly její velké tmavé oči a oválný tvar obličeje. Dokonce i ve městě jako Paříž ji považovali za hezkou mladou ženu, i když zároveň exotickou.

Její výrazná tvář nesla pravidelné rysy otce, tělesná konstituce ničím nepřipomínala matčinu francouzskou grácii. Theodora byla urostlá, s kulatými boky a pevnýma, dobře tvarovanýma nohama, kterým podpatky mimořádně slušely.

„Máš tělo Slovanky,“ říkávala Julie, což se v jejím světě rovnalo všem vlastnostem, které pro ni ztělesňoval Josip, v jejích očích drsný Slovan. Protože pocházela z nejlepších měšťanských kruhů v Tours, hrála před svatbou na housle. Vybrala si tak nástroj rezonující se všemi nuancemi křehkých strun jejích nervů. Ale Dora věděla, že se matka v otcově povaze mýlí, neboť byl mnohem jemnější a subtilnější, než napovídal jeho vzhled.

I Josip si to uvědomoval a v tichém spříznění se otec a dcera usmívali matčině kritice.

Z myšlenek Theodoru vytrhl zvuk přímo za ní.

Kroky. Otevřely se dveře. Vedle ní stála tmavě oděná dáma a přísně na ni shlížela.

„Mademoiselle Markovičová?“

„Ano, to jsem já,“ odpověděla Theodora svým osobitým hlubokým chraplavým hlasem a vstala.

„Pojďte za mnou, prosím.“

Sekretářka se otočila, aniž hnula brvou, a rychlou chůzí se vrátila k psacímu stolu, na kterém ležela příliš velká lepenková složka. Theodora ji okamžitě poznala. Byla její.

Sekretářka ukázala na prázdnou židli naproti. „Posaďte se prosím. Monsieur Sage si s vámi hned promluví.“

Theodora pohlédla na židli, napřímila se a zůstala stát.

Sekretářka se zamračila a vyšla z místnosti.

Po chvíli se otevřely druhé dveře, skryté za regálem. Vstoupil muž střední výšky s brýlemi s niklovými obroučkami, posadil se a přejel dlaní po papíru ležícím před ním. Potom přísně pohlédl na Theodoru a zavrtěl hlavou.

„Vaši práci jsme si prohlédli čistě náhodou, mademoiselle, než jsme zjistili, že si podává přihlášku žena. Bohužel vám musím sdělit, že dívky nepřijímáme. Copak jste nevěděla, že nemá smysl hlásit se jako žena na Akademii krásných umění?“

Přisunul k ní složku. Theodora cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Pomalu v ní stoupala směsice zklamání, vzteku a vzdoru. Upřeně zírala na šedivý nepoddajný chlup, který profesorovi trčel z obočí. To mu tam takhle vyrostl?

„To je mi známo,“ ozvala se konečně klidně. „Ale tenhle fakt přece není nikde vytesán do kamene. Ženy mohou být vynikající umělkyně. Naši konkurenci je třeba brát vážně.“

„To sotva,“ usmál se pod vousy, ale potom se zatvářil zděšeně, jako by mu teprve teď došlo, jaká je to nehoráznost stavět v umění na roveň muže a ženu.

Dora stiskla rty.

„Mademoiselle, jsme v metropoli evropského umění. Paříž je třída sama o sobě, nemluvě o naší instituci. Nemyslím, že by takový Matisse, Braque nebo Pablo Picasso třeba jen na chvilku zauvažovali o vašem názoru. Žena bývá umělcovou múzou, ale nemůže mu přece vzít štětec z ruky. Prosím vás!“

Dora se musela smát dvojznačnému obrazu, který jí právě vytanul na mysli, ale ovládla se. Nejraději by mu z obočí vytrhla ten nakřivo rostoucí chlup.

„Tvrdím, že my ženy mužské umění obohacujeme, ženská stránka v našem díle tvoří jeho protipól. A ještě víc – jsme schopné jít zcela vlastní cestou,“ ohradila se sebevědomě.

Monsieur Sage si odkašlal.

„Jsou i jiné cesty, mademoiselle, v tom vám dávám za pravdu. Ženské cesty. Zde v Paříži existují školy, které vzdělávají takové, jako jste vy. Faktem zůstává, že Akademie krásných umění je instituce pro začínající mužské umělce. Celosvětově uznávaná. Rodin, Degas a Renoir jsou našimi absolventy. Kam bychom přišli, kdyby…“ Odmlčel se. „Přeji vám hodně štěstí.“

„Slyšel jste o Camille Claudelové? Vytvořila fantastická díla,“ vyhrkla Dora.

„Její příklad pokulhává, slečno. Mademoiselle Claudelová byla kdysi Rodinova múza. A co se z ní nakonec stalo? Skončila v blázinci.“

„Protože byla jeho múzou – nebo protože ji Rodin jako umělkyni nikdy nebral vážně?“ opáčila Dora s přimhouřenýma očima. „V takovém případě se člověk musí zbláznit. Jaké jiné východisko ta ubohá žena mohla najít než šílenství?“

Monsieur Sage několikrát máchl rukou ve vzduchu, takže si někdo mohl myslet, že odhání otravnou mouchu, pak si vzal tužku a soustředil se na své papíry.

„Promiňte, mademoiselle. Přeji vám příjemný den. Au revoir.“

Theodora strhla složku s výkresy ze stolu, zhluboka se nadechla a beze slova vyrazila z místnosti.

Seběhla po širokých schodech pískovcové budovy. Dole zalapala po dechu.

Rodin. Degas. Renoir.

„Vzít štětec z ruky,“ vyslovila nahlas a uprostřed chodníku se vesele rozesmála. „Co by tomu řekl takový Matisse? Nebo Picasso?“ napodobovala muže s groteskně povytaženým obočím a zvednutým ukazováčkem naznačila „pozor“. „Co by se stalo s pány, kdybychom jim vzali štětec z ruky?“

Několik kolemjdoucích se za ní otočilo a zavrtělo hlavou. Odpověděla přehnanou dvorskou úklonou. Pak šla dál.

Otec ji hned varoval.

„Zažiješ zklamání, Dorico, když se budeš snažit dostat do posvátných síní. Nikdy, ještě nikdy v životě tam nepřijali ženy. Proč by měli začínat právě tebou?“

Dorica. Doralein.

„Protože někdo musí začít jako první a protože nazrál čas,“ prohlásila hrdě.

Podívala se na hodinky. Tata už na ni určitě čekal v La Rotonde. Místo setkání navrhla ona. V současné době byla tato restaurace považována za hlavní místo setkávání umělecké scény.

V Latinské čtvrti vládl obvyklý shon. Lidé se proplétali úzkými uličkami, někteří se zastavovali před galeriemi a obdivovali vystavená díla. Theodora neměla na umění náladu. Nedívala se vpravo ani vlevo a pochodovala po Rue de Seine. Na Place de l’Odéon krátce zauvažovala, jestli nemá jet metrem, ale potom zamířila k Musée de Cluny a došla k Lucemburské zahradě. Kráčela stále rychleji krásně udržovanými parky, minula Rodinovu stélu s bronzovým profilem Stendhala, až konečně došla na Rue Notre Dame des Champs a na Boulevard du Montparnasse.

Spatřila otce, jak sedí u stolu za oknem La Rotonde.

„Proč nejedeš metrem, Dorico?“ pokáral ji na pozdrav, když stála před ním a sotva popadala dech. Vstal, vytáhl pro ni zpod stolu židli a políbil ji na tvář.

„Protože mám vztek, tato. A když mám vztek, ráda chodím pěšky.“

Stáhla si rukavice, posadila se a již s klidným dechem si zapálila cigaretu v dlouhé špičce. Silně potáhla a vyfoukla kouř. Soustředěně zavřela oči.

Opravdu se to všechno stalo zrovna teď?

Váhavě vyprávěla otci, co se jí právě před chvílí přihodilo v Akademii.

„Varoval jsem tě, ma fille,“ poznamenal a dal znamení číšníkovi.

Theodora si objednala horkou čokoládu s tarte aux abricots, otec další pernod. Vzal dceřinu složku s výkresy, otevřel ji a pomalu v ní listoval.

„Myslím, že jsi velmi talentovaná. Co teď budeš dělat?“

Theodora si povzdechla a pokrčila rameny.

„Musíš si vybrat jinou cestu, mé dítě. Potřebuješ vzdělání. Učitele, kteří tě posunou dál.“

Theodora se na otce záhadně usmála a souhlasně přikývla. Tázavě se zamračil a pokynul jí, aby mluvila.

„Správně! Tady v Paříži existují i jiné věhlasné vzdělávací ústavy.“

Otec vrátil pernod na stůl a pohlédl na ni se směsicí obdivu a zvědavosti.

„Přihlásila jsem se u Ústředního svazu dekorativního umění. Vyučuje se tam malířství a fotografie.“

„Fotografie?“ zděsil se Josip. „Proč zrovna fotografie? Co takhle nějaké normální občanské povolání, Dorico? Třeba architektka? Mohl bych tě kontaktovat s významnými lidmi.“

Pokrčila rameny a dlouze se napila čokolády. Okamžitě se jí zlepšila nálada. S požitkem si olízla rty.

Josip nervózně bubnoval konečky prstů o stůl.

„Příliš pozdě,“ oznámila a v očích se jí zračil triumf. „Už mě přijali. Normální povolání nepřichází v úvahu, tato. Nikdy. To se mi z hloubi duše příčí.“

„Ale proč proboha právě fotografka?“

„Protože bych chtěla studovat druhé a nebýt sama předmětem studia. Kdo mi dal fotoaparát, když mi bylo dvanáct?“

Vyzývavě se na něj podívala.

Josip obrátil oči v sloup. „Pak se budou kritici vyjadřovat k tvým fotografiím, tak či onak. O každém, kdo něco vytvoří, mohou napsat, co se jim zlíbí.“

Dora přimhouřila oči.

„Budu mít úspěch! Jako malířka nebo fotografka. Tak to zůstane,“ pronesla po dlouhé odmlce. „Buď mě podpoříš v mých plánech, nebo budu bojovat sama.“

Josip se zhluboka nadechl. V očích mu zacukalo. Takhle to vypadalo vždycky, než vybuchl. Maman znala jeho záchvaty vzteku. Zpravidla byly namířené proti ní, nikdy proti Theodoře.

„Tak to přece pochop, tato. Chtěla bych se stát opravdovou umělkyní, “ podívala se na něj prosebně a položila svou ruku na jeho.

Slova umělkyně a tata, stejně jako dotek její ruky, jako by Josipa Markoviče okamžitě uklidnily a jeho rysy se vzápětí uvolnily.

„Jsi stejně tvrdohlavá jako já. Samozřejmě stojím za tebou, mé dítě. Jen tě varuji před následky,“ vysvětloval.

„Víš, u koho budu studovat malbu?“ s očekáváním se na otce usmála a požitkářsky potáhla z cigaretové špičky.

„Však ty mi to řekneš.“

„U toho největšího, tato. U nikoho menšího než u Andrého Lhoteho.“

Josip uznale povytáhl obočí a opatrně uhasil nedopalek v popelníku. „Tebe bude učit kreslit monsieur Lhote?“

Theodora přikývla.

„To je báječné, Dorico. A kdy začínáš?“

Josip si ulehčeně oddechl.

„Zítra? Pozítří? Brzy. Ale důležitější je to potom. Co budu dělat, až ukončím tohle základní vzdělání. Potom půjdu na Julianovu akademii, kde…“

„… ženy mohou získat stejné vzdělání jako muži na Akademii krásných umění,“ dořekl za ni větu Josip a teatrálně zvedl ruce. „Samozřejmě převezmu všechny náklady, Dorico. Mám štěstí, že mám dceru, která ví, co chce.“

„A co nechce, tato. To je někdy ještě důležitější.“

V duchu uvažovala, že nikdy nechtěla žít konzervativním občanským životem jako Julie a Josip. Josip si sice cestováním mezi Paříží a Buenos Aires vybojoval trochu svobody a určitý odstup od manželství – od Julie, která tady byla šťastnější než tehdy jako modistka v Buenos Aires, kde se marně snažila prodávat dámské klobouky.

Nebylo to tak dávno.

Teď, když Josip Markovič navštívil rodinu v Paříži, se většinou po několika dnech přestěhoval do hotelu Palais d’Orsay, protože potřeboval prostor a ticho, jak zdůrazňoval. Juliiny žárlivé scény, které potom následovaly, byly pro Theodoru peklo. Prostě nesnesitelné.

V Paříži se Julie rychle vrhla do společenského života. Odpolední káva a módní přehlídky. Setkání v kavárnách s podobně smýšlejícími dámami, jejichž obsahem bylo především listování módními časopisy. Julie utrácela za garderobu jmění, což Josip bral většinou se skřípěním zubů na vědomí, když dělal měsíční vyúčtování.

„Maman je dobře, dokud může nakupovat, tato. Tak ji nech,“ uklidňovala ho Theodora.

Sama také nosila nápadné oblečení, ale dávala přednost kvalitě před kvantitou. Uměla šikovně kombinovat exkluzivní kousky a stále hledala něco zvláštního, co se nedalo jen tak koupit. Toužila po životě bez konvencí, plném překvapení a nečekaných výzev. Takovém, jaký tady v Paříži vede bohéma. A i když ještě přesně nevěděla, co pro ni život chystá, měla jasno v tom, že chce žít z inspirace, levného červeného, cigaret, vzduchu a lásky, poezie, opojných obrazů a plastik.

Už slyšela o Bretonovi a Éluardovi, mužích, kteří patřili k novému proudu umění, surrealistům. Do svého kruhu prý pouštěli i ženy. Takže prostě musela potkat ty správné lidi. Kde se pohybovali pařížští bohémové, se vědělo. Jejich domovem byly lokály jako La Rotonde tady v Montparnassu, Café de Flore a Les Deux Magots. Představovaly pro ně druhé bydliště.

Theodora dovedla ocenit, že si život umělkyně může dovolit čistě díky svým privilegiím. Vděčila za ně pouze svému tatovi. Josip byl milujícím otcem a zároveň i mecenášem, stejně jako když kdysi on sám jednoho našel v rodném Chorvatsku. Vzdělaného muže s vysokým společenským postavením, jenž jako otec bděl nad jeho intelektuálním vývojem a umožnil mu studium architektury ve Vídni.

„Tenhle dobrodinec byl jeho biologický otec,“ připomínala Julie Theodoře nejednou jí vlastním indiskrétním způsobem. Ale matčina skrytá zloba ji nezajímala o nic víc než takzvané společenské normy.

Bloudila pohledem po restauraci. Na druhém konci seděla skupina mladých mužů a hlasitě diskutovala. Zdálo se jí, že dva z nich poznává z novinových obrázků. Muž v bílém obleku musel být lyrik Paul Éluard a ten vedle něj básník André Breton, s brýlemi s niklovými obroučkami, hustými tmavými vlasy sčesanými dozadu a smyslnými rty. Oba mizeli za hustými oblaky kouře. Theodora zachytila pár slov z jejich rozhovoru

Revoluce. Nevědomí. Sociální spravedlnost.

„Vlastně tak docela nevím,“ uslyšela Josipův hlas jakoby z dálky. Otočila se zpět k němu.

Hodil peníze do talíře připraveného na stole, nervózně zakroužil rameny a vstal. Se skrytým gestem, které Theodora okamžitě dokázala přečíst, ukázal na hosty La Rotondy.

„Co je, tato?“ zeptala se vesele a naposledy pohlédla na muže naproti.

„Necítím se tady dobře. Nevím, čím to je. Jako bych byl cizinec mezi všemi těmihle lidmi.“

„Vždycky zůstaneme cizinci, tato. Máme v povaze být outsidery. Tys mě to učil,“ dobírala si ho Theodora.

„Quand même!“ odpověděl s úsměvem. „Ale přesto. Právě proto dávám předost podnikům pro běžné občany, které jsou mi důvěrně známé.“

Ano, Josip Markovič se ze všech sil snažil být občanem, člověkem jemného ducha s uměleckými ambicemi, světoobčanem, který zná Buenos Aires, New York, Záhřeb a Vídeň jak své boty. Vzdor tomu neulpěla na jeho hedvábných na míru šitých oblecích jen dřevitá vůně luxusní vody po holení, nýbrž i zrádná stopa jeho původu. Jako nemanželské dítě pradleny ho od stoky dělila právě jen jedna generace.

Theodora moc dobře věděla, co chce, a rozhodla se vždy respektovat tajemství svého životopisu. Přesně tak, jak ji to naučil Josip Markovič.

„Nikdy o sobě neprozrazuj příliš mnoho,“ zněla jeho zásada.

Mlčení není lež a dává ostatním lidem prostor pro představivost. Čím více si o ní budou domýšlet, tím lépe.

„Ano, tato,“ přisvědčila Theodora, když se vraceli domů, a zavěsila se do něj. „Klidně můžeme jít někam jinam. Příště.“

Když mířili ke stanici metra Notre-Dame-des-Champs, ucítila na ruce jemnou kůži jeho rukavice. Odtamtud pokračovali na náměstí Place de la Porte de Champerret v 17. obvodu, kde rodina Markovičových obývala celé jedno velkoryse koncipované poschodí měšťanského domu.

„Tomuhle monsieuru Sageovi trčel z obočí takový děsný chlup – a to právě když mi sděloval, že mám na umělecké ambice zapomenout. Nejradši bych mu ho vytrhla.“

„Doro,“ napomenul ji otec a poplácal ji po ruce. „Ty a ten tvůj temperament. Naháníš lidem strach.“

Dorazili ke stanici metra.

„Na co myslíš, tato?“ zeptala se Dora. Přijelo metro a odfouklo jí vlasy z obličeje. Josip si držel klobouk.

„Jak tvoji matku seznámím s těmihle tvými plány do budoucna. Copak bude asi můj blázínek dělat?“

Theodora se usmála a položila mu hlavu na rameno.

„Bude zuřit a nadávat ti, milý tato, a nakonec se s tím smíří.“

KAPITOLA 2

Paříž 1929

Po několika výlevech, které Josip jako obvykle zkušeně usměrnil, se Julie s Theodořinou volbou skutečně smířila. Utěšovala se tím, že se její dítě nakonec samo najde a vydá se konzervativní cestou běžného měšťanského života.

Čas plynul a Juliino přání se nesplnilo.

Theodora úspěšně dokončila vyšší školu malby a fotografie, stejně jako navazující vzdělání na Julianově akademii. Vytrvale naslouchala vnitřnímu hlasu, který ji ujišťoval, že se jednoho dne bude realizovat jako umělkyně v Paříži.

Přitom jí pomáhaly především kontakty, které se jí podařilo získat přes filmaře Louise Chavanceho. Louis byl do Dory šíleně zamilovaný a ona podlehla jeho naléhání, přestože cítila, že to není muž, jakého potřebuje. Jeho jemný duch postrádal oheň, po němž Dora tolik toužila. Navzdory tomu dokonce představili jeden druhého rodičům. Julie zářila nadšením a doufala, že Theodora najde v manželství bezpečný přístav.

Jen Josip viděl, co se v dceři odehrává. Louis nebyl ani zdaleka tím pravým pro vášeň jeho dcery.

„Potřebuješ mít styky v módním průmyslu, Theodoro,“ prohlásil slavný maďarský fotograf Brassaï, se kterým se seznámila díky Louisovi, když ji s rukou na její paži vedl po rušné Champs-Élysées. „Paříž je město módy. A podívej se na sebe! Ty se svým stylovým extravagantním vzhledem jsi jako stvořená k tomu, aby ses zapojila. Máš nos pro ducha doby.“

Brassaï se zastavil a ukázal na její smaragdový taftový klobouk s malými flitry. Dora si ho dala zhotovit podle svých představ v kloboučnictví na Boulevard Saint-Germain.

„Nic není ve světě módy důležitější. Navíc jsi velmi nadaná fotografka.“

Theodoře nebylo třeba říkat dvakrát, že je nadaná fotografka. Už André Lhote, u kterého absolvovala kurzy malby, rychle pochopil, kterému žánru by se měla věnovat s největší vášní. Přestože měla talent na malování, bylo jí stále jasnější, že jako umělkyně by se mohla najít právě ve fotografii. Tak proč ne módní fotografie?

„Klidně mě doporuč, Brassaï,“ vyzvala ho sebevědomě a vsunula mu ruku pod paži „Ať bude zadání jakékoliv, troufnu si na něj.“

V tomto prostředí, kde Theodora velmi brzy neponechala nic náhodě, zrálo její umění. Rozvíjela se jako rostlina v tropickém skleníkovém vedru. Navíc nasávala atmosféru Paříže, vychutnávala si její svobodu a každým dnem rozšiřovala okruh svých přátel. Učila se rychle a to se v módním světě brzy rozkřiklo. Jedna zakázka následovala druhou a ona ničím nepohrdla, protože věděla, že její práce nakonec přinese ovoce.

S bývalou spolužačkou Jacqueline Lambou prozkoumávala divoký noční život Paříže. Téměř každý večer navštěvovaly nerozlučné přítelkyně střídavě ty pařížské hospody, kde se mohly vmísit do pestrého davu nekonvenčně smýšlejících. Město světel sice netančilo tango, ale ze zakouřených barů a bister zněly tlumené, hříšné tóny jazzu, jimž se člověk rovněž mohl poddat. Kamarádkám se zdálo, že neexistuje jiné místo, kde ženy dokážou tak snadno odložit korzety a plavat proti konzervativnímu společenskému proudu. Paříž se jevila jako kosmopolitní a volnomyšlenkářské město – a to nejen v Moulin Rouge na Place Pigalle.

Během velice krátké doby Jacqueline Lamba zjistila, kde lze v Paříži koho potkat, a při výběru okamžitě oddělila zrno od plev.

Jenom málo jmen mělo podle Jacqueline význam. Theodora uměla již některým z nich přiřadit obličeje, jako například fotografovi a malíři Manu Rayovi a básníkovi a zakladateli surrealismu André Bretonovi. Tu a tam se dokonce vynořil velký Picasso, s Éluardem a jeho ženou Nuschovou. Jen Theodora slavného pařížského malíře Picassa dosud nepotkala, a nezahlédla ho ani zdálky, což se vzhledem k lokalitám, kde se pohybovala pařížská bohéma, rovnalo zázraku. Picasso jako by přináležel k vlastní třídě a kategorii. Theodora už na mnoha výstavách obdivovala jeho umění. Líbily se jí barvy i tvary. Nevěděla proč, ale mnoho jeho obrazů se bezprostředně dotklo jejího srdce.

Totéž se jí dělo i s básněmi Paula Éluarda. Nikdo nedokázal vyjádřit ve své lyrice životní pocit umělců v metropoli tak jako on.

„Utváříme si dny a létáme v časech podle svých snů,“ říkaly řádky z Éluardova pera, které nikoho nenechaly lhostejným, a pařížská bohéma ho za ně oslavovala. Theodora ho obdivovala z celého srdce.

Jacqueline zase horovala pro André Bretona. Dělala všechno možné, aby se s ním seznámila, a jen číhala na vhodnou příležitost. Doře hrdost nedovolila, aby jakémukoli muži nadbíhala. Ráda se bavila s přáteli, díky nimž se cítila výjimečná. Nepotřebovala milence, kteří by se jí drželi za sukni. Proto se také rychle rozešla s Louisem Chavencem. Nedokázal si poradit s její sílou. Chtěla muže, jenž by jí byl roven a postavil se i její divoké podstatě. V tomto směru měla velmi vysoké nároky. Navíc na ni čekalo ještě tolik neznámého! S polovičatým štěstím by se nikdy nesmířila.

Před domem na Place de la Porte des Champerret, kde bydleli rodiče, připevnila Theodora tašku na nosič kola.

S večeří na mě nečekejte, napsala jim vzkaz. Ještě pracuju.

Přesně na dvě hodiny si mohla vypůjčit kolegovu temnou komoru. Nesměla ztrácet čas. Do ateliéru v Rue de l’Université to měla na kole necelých deset minut.

Když dorazila, běžela do zadního dvora, vzala klíč, který ležel pod kamenem, jak se domluvili, odemkla vstup do sklepa a seběhla několik schodů.

Ateliér byl potemnělý, závěs zatažený. Porozhlédla se a našla temnou komoru. Zavřela za sebou dveře. Malá místnost neměřila ani dva metry čtvereční.

Všechno dělala přesně tak, jak se naučila. Ještě než zhasla, se ujistila, že pracovní materiál leží tam, kde má. Skoro všichni fotografové rozmisťují láhve pro jednotlivé pracovní kroky podle téhož vzoru. Film, otvírák na láhve, nůžky, vývojku, přerušovač, vaničku s ustalovačem a závěrečné vyprání, metronom, malou petrolejku. Byla levačka a její ruce si rychle zvykly na pořadí zleva doprava.

Se zavřenýma očima si v duchu ještě jednou prošla každý konkrétní krok.

Za chviličku bude pracovat v úplné tmě. Všechny pohyby musely být dokonalé, sebemenší chyba se trestala tím, že se později projevila jako černá nebo bílá plocha na fotopapíru.

Před sebou měla vany a příslušné láhve. Petrolejová lampa je slabě ozařovala. Zatáhla těžký závěs na vnitřní straně dveří tak, aby „vetřelec“ neměl šanci přes něj ani proužkem proniknout. Světlo, s nímž si Dora uměla ve dne za fotoaparátem tak dobře hrát, se mohlo při vyvolávání rychle stát největším nepřítelem.

Naposledy se podívala stranou. Metronom stál na svém místě. V temnotě představoval jedinou časomíru. Jako tep srdce jeho takt spolehlivě kontroloval dobu každého pohybu.

Ticho bylo husté, blízké, bezprostřední.

Teď muselo všechno jít ráz naráz.

Zhasla světlo, po němž zůstala červená tečka, a i ta vzápětí zmizela v černočerné tmě. Tuhle sekvenci prováděla již mnohokrát, ale přesto se vždy znovu vrátilo vzrušení okamžiku, když se z ničeho vynořili lidé, obrázky, momentky, zlomky skrytého světa.

Pravá ruka sáhla pro láhev, levá pro otvírák. Na svalech mezi palcem a ukazováčkem ji zašimralo víčko, kde potřebovala nasadit otvírák. S lupnutím uzávěr sundala a položila na stranu. Do nosu jí pronikl mírně štiplavý zápach kyseliny.

Opatrně vyndala film a dávala pozor, aby na něm nezanechala otisky prstů. Potom nahmatala úzký proužek označující začátek, vzala nůžky a odstřihla ho. S přitisknutým palcem cítila, kudy má řez vést.

Zhluboka se nadechla a zapnula metronom.

Tik-tak, tik-tak.

Nacvičeným pohybem pruh rozvinula, konečky prstů přidržela okraje a chvíli počkala. Potom následoval rituál ponoření do vývojky, který bylo třeba provést naprosto přesně. Potopit a ve správný okamžik vytáhnout. Každý milimetr filmu musel přijmout stejné množství kapaliny, a přitom zůstat v neustálém pohybu.

Ještě pár sekund. Dora měla dobrý smysl pro čas. Po téměř tisíci snímcích instinktivně věděla i bez metronomu, kdy musí proces ukončit.

Tik-tak. Potom zvuk ustal. Ticho.

Nyní nastal čas pro přerušení. Pohroužila proužek do roztoku a rozsvítila petrolejku. Teď světlo nemohlo citlivému materiálu nijak uškodit.

S přimhouřenýma očima vložila proužek do vany s ustalovačem a nakonec do vodní lázně.

Na závěr odhrnula těžký neprůhledný závěs, otevřela dveře a do malé místnůstky se vlilo světlo jako nezastavitelná vlna. Pokaždé znovu s překvapením zjistila, že venku je den.

Když poprvé spatřila nové obrázky, černobílou hru stínu a světla, jednoduchost motivu, připadaly jí jako zázrak. Někdy nevěděla, co ji baví víc. Pátrat po nových motivech, nebo pracovat v temné komoře, kde všechno, co zachytila objektivem, získá ve vyvolávací lázni konkrétní podobu.

Měla slabost pro ptačí perspektivu. Kompozice jedné fotografie visící teď na šňůře vedla oko diváka dolů k Seině, na jejíž březích se tyčily černé holé stromy. Na další fotografii, pořízené z okna v pátém patře, byla široká vydlážděná ulice. Na kraji chodníku vrhala tmavá mužská postava obrovitý stín. Převažovaly šedé odstíny. Nejvíc se jí líbila fotka Paříže po průtrži mračen, téměř plovoucí ulice s domy odrážejícími se v kalužích.

Vzpomněla si, jak se před dvěma dny vrátila promoklá domů, tajně se vplížila do svého pokoje a před večeří se musela převléknout.

Byť i jen jediný podařený obrázek za tohle úsilí stál.

U poslední fotografie, montáže dvou vedle sebe položených negativů jejího profilu, vzniklo zdvojení v surreálném prostředí. Pozorně studovala výsledek. Byla to malá práce na zakázku od jednoho ženského magazínu. Koneckonců nějak se začít musí.

„Dvě stejné tváře,“ zamumlala a uvažovala o symbolice.

Je to správná cesta? V tu chvíli pocítila silnou touhu mít jednoho dne vlastní ateliér. Jak moc by pro ni znamenalo, kdyby mohla ve dne v noci pracovat ve vlastní temné komoře, kdykoli se jí to hodí!

Jaká netušená svoboda by z toho pro ni vyplynula! Toužila po tom dni a tato představa ji při práci obrovsky motivovala.

Počkala, až obrázky uschnou, posbírala je a ujistila se, že za sebou nechala komoru v původním stavu. Na stůl vedle vchodových dveří položila peníze.

Merci bien, vous êtes très gentil, napsala na lístek, zasunula bankovku i s pozdravem pod malou keramickou misku a dvojitý portrét vložila do obálky s adresou.

Děkuji za Vaši laskavost.

Venku strčila klíč od ateliéru pod kámen na dohodnutém místě.

KAPITOLA 3

Paříž 1932

Theodora rozrazila dveře Café de Flore a promnula si studené ruce.

Jacqueline už čekala u stolu poblíž baru. S požitkem kouřila cigaretu. Její blonďatá hříva plná loken se leskla ve světle svíček, před ní stála karafa s červeným vínem. Přítelkyně se pozdravily dvěma polibky na tvář.

Theodora klesla na židli, vytáhla z pracovní tašky několik starších fotografií a položila je na stůl.

„Tyhle ještě neznáš, že? Chci je prodat.“

„Jsou nádherné a vyzařují náladu, Dorico,“ ocenila je Jacqueline, když si je pozorně prohlédla.

Jacqueline byla jediná, kdo jí směl kromě otce takhle říkat.

Theodora si povzdechla a nakrčila nos.

„Co se děje?“ obrátila se k ní Jacqueline. „Pochybuješ snad o sobě?“

„Tenkrát mi připadaly úžasné, ale teď, s určitým odstupem, se mi zdají takové způsobné, Jacqueline. Měšťácké.“

Posměšně si odfrkla.

„Měšťácké znamená něco jiného, Theodoro. Tyhle fotky nejsou výjimečné, ale dobré. Mají atmosféru. Líbí se mi pohled z ptačí perspektivy, stín toho muže.“

Dora zavrtěla hlavou. „Jen se podívej.“ Dlouhým, dokonale nalakovaným ukazováčkem poklepala na čtyři různé fotografie. „Stromy. Seina. Automobil. Muž se stínem. To všechno nestačí. Musím tam dostat ještě něco jiného.“

„Jsi na začátku,“ připomněla jí Jacqueline. „My jsme na začátku. Ty jsi právě dostudovala a bylas nejlepší z naší třídy. Louis tě seznámil s nejdůležitějšími lidmi z oboru. Lidi v tvém nejbližším okolí tě obdivují. Včetně mě. Už se ti podařilo prodat fotografie. Co ještě chceš?“

„Víc než průměrnost. Mnohem víc. Pokud chceš dosáhnout velkých věcí, musíš něco riskovat.“

„Trochu trpělivosti, mademoiselle Markovičová,“ napomenula ji Jacqueline, vytáhla z kabelky zrcátko a přetřela si karmínovou rtěnkou rty.

„Musím přece přemýšlet, jak dál. My ženy nedostaneme nic zadarmo.“

Jacqueline souhlasně přikývla. „A jak to chceš přesně udělat?“ zeptala se.

Dořin pohled přejel po davu lidí, rozmazaném v mlze cigaretového kouře.

„Že vytvořím něco úplně jiného, co vybočuje z řady. Proč má tenhle Picasso takový úspěch? Protože krásně maluje?“

Picasso. Jeho jméno se vznášelo jako přízrak nad všemi rozhovory, které spolu tady v Paříži umělci vedli. S vědomím jeho neobyčejného talentu, s pokorou a bázní se skláněli před dílem Mistra.

„Proč je tak úspěšný? Vysvětli mi to,“ požádala ji Jacqueline.

Theodora mlčela a pokrčila rameny.

„Snad proto, že razí nové cesty?“ zeptala se Jacqueline zamyšleně, spíš sama sebe. „Možná by se měl kopírovat?“

Theodora se zhluboka napila vína.

„Nikdy by ho neměl nikdo kopírovat, protože to stejně nikdo neumí jako on. Skutečný umělec musí předběhnout svou dobu. To je úkol umění. Fotografie je ještě mladá a třeba představuje mezeru na trhu pro nás ženy. Koukej na takovou Lee Millerovou? Nebo Ilse Bingovou? Už si tady v Paříži udělaly jméno. Slyšela jsi snad, že Picasso fotografuje?“ podívala se na Jaqueline provokativně.

Jacqueline zavrtěla hlavou.

Theodora se pousmála a kolem rtů se jí objevila stopa arogance. „To by bylo pod jeho úroveň. Většina umělců považuje fotografii za nedostatečnou reprodukci skutečnosti. Vsadím se, že Picasso patří k těm, kdo musí přenést na plátno svou duši. Jinak nemůže žít. Ženy, které maluje, nemiluje. Miluje svůj obraz o nich.“

„Ty se znáš s Lee Millerovou a Ilse Bingovou osobně?“ Jacqueline se při té otázce podívala stranou, jako by jí téma Picasso bylo nepříjemné.

„Proč vždycky změníš téma, když je řeč o něm?“

„Ale prosím tě, drahá přítelkyně! Ptáci si to prozpěvují na pařížských střechách. Říká se, že se k ženám chová jako k rohožkám. Jeho manželka Olga to vypráví každému, ať to chce slyšet, nebo ne. Zbláznila se – kvůli němu.“

Theodora poklepala rukou o stůl. „Jacqueline, víš, co říkáš? Zaprvé není třeba věřit všemu, co lidi povídají, a zadruhé ani velký Picasso nemůže být sám o sobě jediným důvodem, proč jeho žena zešílí.“

Jacqueline si povzdechla. „Bráníš ho.“

„Ne,“ odsekla Theodora rozhořčeně. „To nedělám. Vždyť ho ani neznám. Mluvím jen o lidských pomluvách. Víš, jak je nesnáším.“

„Takže by ti byl drsný Picasso milejší než Louis Chavance, který tě nosil na rukou? Proč jsi ho opustila? Toho jemnocitného muže, který byl navíc božský tanečník?“

Theodora myslela, že se přeslechla. Ani nejlepší přítelkyně nesmí zajít tak daleko, aby se vměšovala do jejích milostných záležitostí.

„Neopustila jsem ho, Jacqueline,“ obořila se na přítelkyni. „Rozešli jsme se velmi přátelsky. Oba od lásky očekáváme něco úplně jiného. A nikomu po tom nic není. Můžu k tomu snad říct jen to, že když jsem na pochybách, dávám přednost božskému milenci před božským tanečníkem.“

Poslední větu téměř vyprskla.

Jacqueline se hlasitě rozesmála. „A kdo je podle vás, mademoiselle Markovičová, božský milenec?“

Její pohled připomněl Theodoře matku. Ten podbízivý pohled, který ji měl přesvědčit, aby se svěřila. V Jacquelininých očích jasně četla: Mně můžeš říct všechno. Ode mě se nikdo nic nedozví. Jacqueline nemohla tušit, jaká má Theodora jemná tykadla, která při sebemenším pokusu o manipulaci spustila alarm. Zavrtěla hlavou.

„To ti snad řeknu, až ho potkám. Muže, který mě bude chtít tělem i duší. Netoužím po nebi plném houslí, já chci bubny, pozouny a trubky a opojení nikdy nekončících rozhovorů. Co potřebuju, je muž na stejné úrovni, někdo, kdo má ducha.“

Jacqueline zmlkla.

Theodora si zapálila další cigaretu ve špičce, přičemž si přiznala, že Louis zcela určitě ducha má. Proč byl sakra tak poslušný a nikdy se s ní o nic nepřel? Očima bloudila po kavárně. Následovala dlouhá pauza. Pouze od vedlejších stolů k nim dolétaly útržky rozhovorů.

„Reparace po Velké válce jsou vtip,“ uslyšela Theodora mužský hlas.

V duchu mu dala za pravdu.

„Chtěla jsi vědět, jestli jsem někdy potkala Lee Milerovou a Ilse Bingovou?“ obrátila se konečně k Jacqueline klidným tónem, jako by k jejich sporu před chvilkou vůbec nedošlo.

„Ano, chtěla. Tam jsme skončily,“ přisvědčila Jacqueline tiše a smířlivě se na přítelkyni usmála.

Theodora obě fotografky několikrát viděla v pařížských barech, ale ještě s nimi nemluvila. Vysoká, krásná blondýna Lee Millerová se prosadila jako fotografka i manekýna zároveň – kombinace, která není zase tak častá. Kolovalo, že má nejkrásnější prsa v Paříži a že byla kdysi milenkou Mana Raye. Ilse Bingová se svou tmavou pletí působila vedle Lee Millerové tajemně a nepřístupně. Kdysi v Německu studovala fyziku a matematiku.

„Neznám je osobně, ale vím, že jsou úspěšné. Proč bychom se k nim nemohly přidat a být třeba ještě slavnější než ony? Pak bude Paříž hovořit o té Markovičové a té Lambě!“

Theodora se na přítelkyni provokativně podívala.

Ta pokynula číšníkovi a objednala další karafu červeného. Theodora sešpulila ústa kolem špičky a se zvrácenou hlavou vdechla kouř.

„Markovičová,“ vydechla Jacqueline. „Teď je mi to jasné. Konečně chápu…“

„Co chápeš?“

Jacqueline se prudce napřímila, položila loket na stůl a opřela si hlavu do dlaně.

„Tak co? Řekni mi to!“ naléhala Theodora.

„Potřebuješ nové jméno, Henriette Theodoro Markovičová. Umělecké jméno, které neprozrazuje tvůj slovanský původ. Zkrátka takové, které člověk uslyší a nikdy nezapomene. Znáš pravé jméno Mana Raye?“

Theodora zavrtěla hlavou.

„Emmanuel Rudnitzky nebo Radnitzky, ani přesně nevím. Zní stejně slovansky jako Markovičová.“

Theodora zavřela oči. Jak často Julie opovržlivě mluvila o Josipově slovanském původu!

„Nejsi první, kdo si to myslí,“ podotkla.

Podívala se k oknu, pohledem zabloudila přes Boulevard St. Germain, kde bylo vidět několik automobilů, a zase se očima vrátila do Café de Flore. Místností se táhla oblaka kouře. Hlasy návštěvníků se překrývaly. Smích. Hlučné přesouvání židlí a stolů. Číšníci se prodírali s plnými podnosy úzkými uličkami.

„Bývalý spolužák z Julianovy akademie říkal něco podobného a od té doby pořád přemýšlím o novém jménu.“

Theodora vyndala z náprsní kapsy tužku a naškrábala na papírový ubrus Dorica. Malá Dora. Zamyšleně potáhla z cigarety a nespouštěla oči z napsaných slov. Pak připojila tiskacím písmem: DORA MARKOVIČOVÁ.

„Dora vypadá moc dobře,“ přikývla Jacqueline.

Theodora se zhluboka napila vína a postavila prudce skleničku na stůl, až červená tekutina vystříkla. Najednou cítila, jak jí bije srdce a celé tělo je napjaté. Poté se na přítelkyni triumfálně usmála.

Jacqueline na ni tázavě pohlédla.

Theodora rozhodně přeškrtla slabiky KOVIČOVÁ a sklonila se k přítelkyni tak blízko, že mohla vidět jemné světlé chloupky na jejím obličeji a cítit fialkovou vůni její kůže.

„Právě kvůli té příponě zní moje jméno cize,“ zašeptala. „Slovansky. Mezi východoevropskými přistěhovalci je hodně Židů. Otce se často ptají, zda má židovský původ.“

„A má?“ Jacqueline se na ni zvědavě podívala.

„Nemám tušení. Tata se té otázce vždycky vyhne. Miluje tajemství.“

Přiložila ukazováček ke rtům.

„Stejně jako jeho dcera,“ poznamenala Jacqueline tiše.

Theodora znovu vzala tužku a napsala: Dora Mar.

„V mém novém jménu je moře. Mare – moře. V rodné řeči mého otce to je more. Slyšíš, jak temně to zní, když se změní jediná samohláska? M-o-r-e. M-a-r-e. Věděla jsi, že miluju moře? Že mám k vodě jako živlu opravdu niterný vztah? Jsem napůl ryba.“

Oběma rukama naznačila pohyb vlny a Jacqueline udiveně sledovala její prsty.

„Ty jsi…,“ pronesla skoro nábožně.

„Psst,“ přikázala Theodora a napsala velkými písmeny DORA MARE. Potom E opět přeškrtla a důkladně pozorovala svůj slovní výtvor. Ztracená v myšlenkách nakreslila na papírový ubrus A, vymalovala ho, napsala ještě jedno A a pak několikrát vytvořila písmeno pouze rty.

„Zdá se, že jsi opravdu napůl ryba,“ usmála se Jacqueline, pozorující její hru. Několik hostů od vedlejšího stolu se na ně nechápavě zadívalo.

„Maar s dlouhým á,“ vyhrkla Theodora a sáhla si na čelo. Skoro se zdálo, že má vnuknutí. Zavřela oči a jako dirigent řídící orchestr vykreslila dlouhými krásnými prsty ve vzduchu dvě protilehlé křivky.

Lidé u vedlejšího stolu rozpačitě odvrátili zrak a začali si mezi sebou špitat. Když Dora otevřela oči, poslala kresbě na stole vzdušný polibek.

Pak znovu zavřela oči, zvrátila hlavu a se svraštělým obočím pokračovala v úvahách.

„Dva krátké takty, jeden dlouhý. Do-ra. Maar. Potřebujeme druhé A. O v more zní temně, jako dech moře z hloubky. A je jasné a smyslné. Slyšíš to?“

Někdo proběhl kolem a ona ucítila závan větru, kouzlo probíhajícího okamžiku. Chmýří na zátylku se jí zježilo. Od krku až po prsty u nohou jí pomalu projela husí kůže.

„Dora. Jmenuji se Dora Maar,“ zopakovala nahlas své nové jméno a nechala ho rozplynout na jazyku.

Dora Maar.

„Zní velice tajemně.“

„Dosud ho znáš jen ty, ale brzy ho bude vyslovovat celá Paříž, moje milá. Jmenuji se Dora Maar. A tohle jméno si zapamatují dokonce i Francouzi.“

Když se na ně zadíval host od vedlejšího stolu, naznačila Dora úklonu, hrdě zvedla bradu a oslovila ho jasným hlasem: „Jsem Dora Maar. Tohle jméno byste si měl zapamatovat, monsieur.“

Muž udiveně odvrátil zrak.

Přítelkyně si přiťukly sklenkami s vínem a vyměnily si spiklenecký pohled.

KAPITOLA 4

Paříž 1933

Dora připevnila své nejnovější práce pro módní časopis na šňůru kolíčky na prádlo a kriticky pozorovala jeden obrázek po druhém. Ženy na sobě měly elegantní dlouhé večerní róby a díky perspektivě vypadaly štíhlé jako gazely, téměř androgynně. Detail rozprostřených hustých zvlněných vlasů si pohrával se světlem a stínem a vypadal jako širý oceán s plachetnicí velikosti vlásenky uprostřed. Byla to reklamní fotografie pro firmu nabízející vlasový olej.

Dořino vycvičené oko zkoumalo, zda fotka obstojí z pohledu diváka i reality. Přistoupila blíž a zase poodstoupila. Někdy ji samotnou ohromilo kouzlo proměny, kterou předmět projde od okamžiku, kdy je zachycen, až po tento nový začátek v temné komoře.

Světlo je náš nástroj.

V uších jí zněla slova jejího prvního a nejdůležitějšího učitele, fotografa Emmanuela Sougeze, předního představitele stylu nové věcnosti. Zdálo se jí, že stojí přímo vedle ní. Byl jejím mentorem a stále ji povzbuzoval, aby se věnovala fotografování. Vděčila mu za hodně.

Zavřela oči a soustředila se. Tma ji obklopovala jako hřejivá deka. Metronom cvakal.

Když ztichl, vložila fotomontáž do kysele páchnoucí lázně. Jakmile spatřila, co se vynořuje z vývojky, zatajil se v ní dech. Na písku ležela její ruka s dlouhými štíhlými prsty. Bílá ženská ruka, z níž byl vidět nalakovaný nehet palce. Jen tmavý kontrast nechával tušit červený lak. Motiv působil odcizeně tím, že štíhlá ruka doslova vyrůstala z mušle na písku. Čím déle se na ni dívala, tím více jí připadalo, že právě tohle je její role v životě, jako by ona mušlová ruka ztělesňovala Venuši vynořující se z pěny, počátek smyslnosti. Všechno bylo jako ulité z jednoho kusu. Zatažená obloha s černě temným okrajem rámovala surrealistický obraz.

Dora věděla, že i ten nejkrásnější motiv potřebuje správnou techniku. Výjimečné a zbytečné dělila někdy jen tenká hranice. Bylo nutné zkrotit světlo, udělat z něj svého komplice. V tom spočívalo tajemství.

„Jako by se zastavil čas,“ zašeptala, sundala si zástěru a vyšla z komory do studia.

Dnes byla sama.

Její kolega Pierre Kéfer, s nímž už rok sdílela ateliér na Boulevard Richard Wallace v Neuilly sur Seine poblíž Boulogneského lesíka na několik dní odjel. Pierrova nepřítomnost jí přišla vhod, protože se nedávno neshodli ohledně směru jejich práce. Přestože si zákazníci studio Kéfer – Maar jako takové spojovali s extravagantní módní a kosmetickou fotografií a nevšedními portréty, Dora věděla, že pravým zdrojem nápadů je ona.

V kuchyni si vzala skleničku červeného, vrátila se do ateliéru, posadila se a vytáhla ze zásuvky psacího stolu složku s chronologicky seřazenými fotkami.

Jak to uteklo!

Dořin pohled přejížděl po snímcích a zastavil se u počátků jejího úspěchu – nového jména a jejích průvodců na cestě na vrchol. Zmocnil se jí pocit vděčnosti a vzápětí i zvědavost a očekávání budoucnosti. Ještě zdaleka nebyla tam, kde si přála být.

Obrázek s Pierrem Kéferem z hory Saint Michel v Normandii z počátků jejich spolupráce ji vrátil zpět do bezstarostných časů. V povznesené náladě se vyfotili samospouští. Leželi na břiše na kopci, za nimi legendární skála hory-Saint Michel. Dora se smála na celé kolo, což se dalo na jejích obrázcích vidět jen zřídkakdy. Díky perspektivní iluzi to vypadalo, jako by ti dva měli okamžitě spadnout i s fotoaparáty do vody.