Přeložila Ivana Štěpánková

Hallowe’en Party

Copyright © 1969 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

Foreword © Michael Green 2023

This edition was published in 2023.

Translation entitled VIDĚLA JSEM VRAŽDU

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9457-5

Obsah

Předmluva

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Předmluva

Přízraky v Benátkách

Doznání: Spáchal jsem vraždu.

Možná vraždu ospravedlnitelnou, avšak na zemi bezpochyby leží mrtvola. A ta mrtvola vypadá podobně jako kniha, kterou držíte v ruce.

Měl jsem motiv. Měl jsem příležitost. Dokonce jsem měl i povolení. Což nic nemění na tom, že jde o hřích, který si nezaslouží odpuštění. Početní a náruživí fanoušci Agathy Christie budou žádat mou hlavu – a oprávněně. Vždyť jsem si při psaní scénáře dovolil vědomě a účelově pozměnit zápletku milovaného detektivního románu Agathy Christie kvůli osobnímu prospěchu.

Dovolte mi to vysvětlit.

Jednou z mnoha výhod scenáristy pověřeného tím, aby přenesl nezapomenutelné příběhy s Herculem Poirotem na filmové plátno, je, že když pěkně poprosíte, pošlou vám všechny knihy. A já jsem pěkně poprosil.

Dorazily ve velké krabici od nakladatele a v mé kanceláři teď na poličce spočívá dlouhá, úhledná řada více než tří desítek svazků románů a povídek. Kompletní poirotovský soubor. Když se zaseknu na nějaké replice nebo, což je častější, když se snažím vyhledat repliky, které by se daly vyškrtnout, je uklidňující na ty knihy jen tak koukat.

A pak se stala podivuhodná věc. Jeden titul – Viděla jsem vraždu – začal upírat svůj pohled na mě.

Cosi tam zafungovalo, dost možná ten apostrof (v originále nese kniha název Hallowe’en Party – pozn. české redakce).

Vytáhl jsem ji, začetl se a velice se při tom bavil. Avšak cítil jsem, že to je nepravděpodobný kandidát na zfilmování. Tím vůbec nehodnotím kvalitu díla. Brilantní romány se často vzpírají přímé adaptaci. Požadavky na délku filmu, strukturu, bezprostřední účinek jsou zkrátka odlišné.

Přesto jsem na knihu stále myslel.

Bylo to na podzim roku 2019, krátce předtím, než jsem odjel do Londýna na natáčení Smrti na Nilu, druhého z filmů podle příběhu Agathy Christie, na kterém jsem měl to štěstí pracovat pro 20th Century Studios s Kennethem Branaghem, jenž zároveň režíroval i nosil knír jako skvělý belgický detektiv Hercule Poirot. Jak Nil, tak naše Vražda v Orient expresu z roku 2017 byly záměrně věrnými adaptacemi vynikající předlohy. U nich jsem vnímal, že mou hlavní rolí při přípravě scénáře je vylepšit práci s postavami a scénami. Pokud jde o zápletku, ctil jsem pravidlo „nikdy se nepokoušejte překonat Christie“. A nikdo to nerozporoval.

Ale o několik týdnů později, když jsem se během natáčení Nilu procházel po Karnaku, představoval jsem si, jak skvělé by bylo vytvořit třetí film do naší série. A pokud by k tomu došlo, tak do které knihy s Poirotem se pustit příště... Pořád jsem cítil ten upřený pohled. Přemýšlel jsem o tom, jak by ve snímku odehrávajícím se během děsivé halloweenské noci mohl Poirot čelit novým běsům. Možná dokonce i přízrakům.

Jediné, co bych musel udělat, bylo zosnovat vraždu.

V knize Viděla jsem vraždu se dětská oslava hrůzně zvrtne. Nic neprozradím, když řeknu, že někdo zemře. Přiznávám, že jsem ukradl tu jiskrnou, geniální premisu – vraždu na halloweenském večírku – a zbytek jsem zabil.

Náš třetí film s Poirotem, Přízraky v Benátkách, se zrodil z těchto mých zločinů. Převzal jsem situace, prostředí a postavy a s respektem je znovu využil. V rukou Kennetha Branagha jako režiséra i herce zároveň a taktéž díky výkonům celého obsazení se scénář rozvinul v něco ohromujícího, zvláštního a děsivého. V něco nového.

To však knize Viděla jsem vraždu nic neubírá. Román zde stále zůstává a bude sloužit k zábavě i nadále.

Z Christiiných zápisníků vyplývá, že knihu začala psát 1. ledna 1969 a nepromarnila ani den po nezbytném vánočním volnu. (O pracovní morálce Christie se moc nemluví. Ve svých osmasedmdesáti letech, po téměř šesti desetiletích spisovatelské činnosti, „zvolnila“ na jednu knihu ročně, s občasným překvapením v podobě básně, hry nebo povídky. Srovnejme to například s horečnou aktivitou roku 1934, ve kterém vydala Vraždu v Orient-expresu, Záhadné zmizení lorda Listerdalea, Proč nepožádali Evanse?, Parker Pyne zasahuje a pod pseudonymem Mary Westmacott Nedokončený portrét.) Pracovní verzi prohlásila za dokončenou 7. července. Po šestiměsíčním úsilí – nejprve s diktafonem, pak s tužkou v ruce nad přepisy od své písařky paní Jollyové – držela v rukách, stejně jako teď vy, tuto knihu. Pro mnohé její fanoušky je to jedna z nejvíce oblíbených, pokud ne přímo nejoblíbenější. A z dobrého důvodu.

Za prvé je to šokující kniha. Výběr oběti je obzvlášť bezcitný a z následných komplikací, ke kterým v průběhu Poirotova vyšetřování dochází, doslova mrazí. V knize panuje všeobecné znepokojení nad nedávnými změnami v Británii, která procházela bouřlivým obdobím konce šedesátých let (zatímco Poirot si škodolibě usmyslel, že jeho věk zůstane stále stejný). Postavy rezignovaně a s obavami čelí moderním liberálním názorům na prosazování práva a sex. Ne, věci už nejsou takové, jaké bývaly.

Co však zůstává stejné, je to, že Poirot musí opět narychlo přispěchat do ospalého městečka, zde nazvaného Woodleigh Common, aby vyřešil vraždu. (Pro většinu lidí je pouhých pět minut v malém ospalém městě vražedná představa. Pokud se někdy ocitnete v detektivním románu odehrávajícím se v zapadákově, okamžitě nasedněte na autobus do bezpečí špinavého velkoměsta.)

Oživení přichází se zábavnými postavami. Christie do příběhu pozvala dvě dobře známé osoby: superintendanta Spence ze Smrti posluhovačky, muže v penzi, kterého máte tendenci kvůli jeho důchodovému věku podceňovat, a Ariadne Oliverovou, energickou spisovatelku a dobrou známou čtenářů i Poirota, který jí dal své číslo, aby zavolala, až se naskytne záhada. Dojde na rozhovory, jablka, odložené případy, kodicily, zahrady, vydírání, čaj a párky, zkrátka samé dobré věci.

Ale ne všechny tyto věci se v našem filmu objeví.

Snad nám to odpustíte.

U skalních fanoušků Agathy Christie nám to asi tak snadno neprojde a já je za to miluji. Zbožňují její knihy. Věnovali jim čas. Nejen že je čtou znovu, ale oni čtou znovu stejné výtisky ve stejném křesle a usrkávají stejný čaj ze stejného oprýskaného hrnku. Její knihy jim přinášejí specifickou pohodu, takže jakákoli odchylka je nevítaná jako kamínek v botě.

Je snadné pochopit proč. Když čtete knihu, běží vám v hlavě vlastní představy. Vidíte, jak vlasy některé z postav určitým způsobem povlávají. Šátek má ten milovaný odstín modré jako záclona ve vaší staré ložnici. Kameru bezděčně umístíte přesně do rohu místnosti v úrovni očí. Svým způsobem jste zfilmovanou verzi viděli už při čtení, takže když usednete ke snímku natočenému podle knihy, ke snímku s vlastními účesy, barvou šátků a úhly kamery, nevyhnutelně nastane podvědomé porovnávání první a druhé verze.

V ideálním případě dojde k rychlému příměří. Ale když milujete knihu a její autorku ctíte a za mnohé jí vděčíte, je těžké nebýt na její straně a pustit to z hlavy.

Na svou obranu mohu říct jen to, že tomu rozumím. Chápu. Dlužím Agatě Christie víc než ostatní. Tuhle knihu taky miluji. Vyberu si stránku, ponořím se do příběhu a přemýšlím, jestli si vůbec zasloužím milost.

Budete si to muset přečíst a posoudit.

Michael Green

Na lince JetBlue 458 z Burbanku na letiště JFK

2. dubna 2023

Věnováno P. G. Wodehouseovi, jehož knihy a příběhy dlouhá léta projasňují můj život. Zároveň chci vyjádřit i svou radost z toho, že se tak laskavě vyslovil o potěšení, které mu přinášejí moje knihy.

PRVNÍ KAPITOLA

Paní Ariadne Oliverová s přítelkyní Judith Butlerovou, u níž pobývala na návštěvě, přišly pomáhat s přípravami dětské oslavy, která se měla konat téhož večera.

Dorazily na místo plné chaosu a horečné činnosti. Mezi jednotlivými místnostmi přecházely energické ženy, stěhovaly židle, stolky, květinové vázy a přinášely obrovské množství žlutých dýní, které pak strategicky rozmísťovaly na vybraná místa.

Chystal se halloweenský večírek a pozvaní hosté byli ve věku od deseti do sedmnácti let.

Paní Oliverová se vzdálila od hlavní skupiny, opřela se o volnou zeď, zdvihla velikánskou žlutou dýni a zkoumavě si ji prohlížela. „Naposledy jsem takové viděla loni ve Spojených státech,“ pronesla a odhrnula si šedivé vlasy z výrazného čela. „Stovky dýní po celém domě. Nikdy jsem jich tolik pohromadě neviděla. Vlastně,“ dodala zadumaně, „pořád nevím, jaký je rozdíl mezi dýní a tykví. Co je například tohle?“

„Promiň, má drahá,“ omlouvala se paní Butlerová, když zakopla o nohy své přítelkyně.

Paní Oliverová se přitiskla těsněji ke zdi.

„To je moje chyba,“ odpověděla. „Postávám tady a jen překážím. Ale bylo to dost pozoruhodné, totiž vidět takovou spoustu dýní nebo tykví nebo co to vlastně je. A úplně všude: v obchodech, v rodinných domech, se svíčkou nebo světýlkem uvnitř, i porůznu zavěšené. Opravdu velmi zajímavé. Ale nebylo to na Halloween, šlo o Den díkůvzdání. A já si vždycky spojovala dýně s Halloweenem a s koncem října. Díkůvzdání se přece slaví až později, ne? Někdy v listopadu, asi až třetí týden? Každopádně Halloween je určitě třicátého prvního října, že ano? Nejdřív Halloween, a co máme pak? Dušičky? To se v Paříži chodí na hřbitovy a kladou se květiny na hroby. Není to vůbec smutný svátek. Chci říct, že se ho účastní i děti. Nejdřív však zajdete na květinové trhy a koupíte spoustu krásných kytek. Nikde jinde nevypadají květiny tak překrásně jako na trhu v Paříži.“

Mnoho dalších zaneprázdněných žen o paní Oliverovou sem tam zakopávalo, ale neposlouchaly ji. Na to byly až příliš zabrané do své práce.

Šlo vesměs o matky, avšak bylo tu i pár neprovdaných žen. Vypomáhala i mládež: šestnáctiletí či sedmnáctiletí kluci lezli po žebřících nebo stáli na židlích a umísťovali ozdoby, dýně či tykve nebo zářivě barevné koule do vhodné výšky; dívky od jedenácti do patnácti let postávaly v hloučcích a hihňaly se.

„A po Dušičkách a návštěvách hřbitovů,“ pokračovala paní Oliverová a sklouzla celou svou vahou na opěradlo pohovky, „máme Všech svatých. Je to tak, že?“

Nikdo na její otázku neodpověděl. Promluvila paní Drakeová, pohledná žena středního věku, která večírek pořádala.

„Já tomu neříkám halloweenská oslava, i když to samozřejmě nic jiného není. Je to prostě takový večírek pro náctileté. Jde o tuhle věkovou skupinu, což jsou většinou ti, kdo odcházejí ze školy Elms a jdou studovat jinam.“

„Ale to přece není zcela přesné, Roweno,“ ohradila se slečna Whittakerová a rozhořčeně si popostrčila skřipec na nose.

Slečna Whittakerová jako učitelka místní školy totiž vždy trvala na přesnosti.

„Vždyť jsme tuhle kategorii jedenáct plus před časem už zrušili.“

Paní Oliverová se zvedla z pohovky a omluvně prohlásila: „Zatím tady nejsem nic platná. Jen tu posedávám a pronáším hlouposti o dýních a tykvích.“ – A dopřávám odpočinek svým nohám, pomyslela si s lehkými výčitkami svědomí, avšak nikoliv s takovým pocitem provinění, aby to vyslovila nahlas.

„Takže co mám udělat?“ zeptala se a hned zajásala: „To jsou ale krásná jablka!“

Někdo právě do místnosti přinesl obrovskou mísu jablek. Paní Oliverová si na jablka potrpěla.

„Překrásně červená,“ dodala.

„Chuťově nic moc,“ podotkla Rowena Drakeová. „Ale vypadají hezky a na party jsou jako stvořená. Bude tady soutěž v lovení jablek. Jsou docela měkká, takže se do nich dá dobře zakousnout. Prosím dones je do knihovny, Beatrice. Při lovení jablek se vždycky strašně nacáká, ale u koberce v knihovně to nevadí – už je hodně starý. Ó, díky, Joyce.“

Joyce, statnější třináctiletá dívka, popadla mísu s jablky. Dvě se odkutálela a jakoby mávnutím kouzelného proutku se zastavila u nohou paní Oliverové.

„Vy máte ráda jablka, že jo?“ zeptala se Joyce. „Četla jsem to, nebo to možná říkali v telce. A píšete detektivky, je to tak?“

„Ano,“ přitakala paní Oliverová.

„A co takhle vás přemluvit, abyste připravila něco, co souvisí s vraždou. Něco naaranžovat, aby to pak lidi sami vyřešili.“

„Ne, díky,“ odmítla paní Oliverová. „To už nikdy.“

„Už nikdy? Co tím myslíte?“

„No, jednou jsem to zkoušela a neskončilo to zrovna šťastně,“ vysvětlovala paní Oliverová.

„Ale napsala jste spoustu knížek,“ pokračovala Joyce, „takže vyděláváte balík peněz, ne?“

„Svým způsobem,“ připustila paní Oliverová a myšlenkami se přenesla na finanční úřad.

„A váš detektiv je Fin.“

Paní Oliverová to odkývla. Jakýsi malý kluk, který podle mínění paní Oliverové ještě do kategorie jedenáct plus nedorostl, se příkře zeptal: „Proč zrovna Fin?“

„Nad tím jsem taky často dumala,“ odpověděla paní Oliverová po pravdě.

Do místnosti zadýchaně vešla paní Hargreavesová, žena varhaníka, a nesla velikánský zelený plastový lavor.

„Tak co použít na lovení jablek tohle?“ zeptala se. „Napadlo mě, že je to takové veselé.“

Slečna Leeová, asistentka místního lékaře, namítla: „Plechový kbelík by byl lepší. Nepřevrhne se tak snadno. Kam ho chcete dát, paní Drakeová?“

„Myslela jsem si, že by bylo lepší pořádat lovení jablek v knihovně. Je tam starý koberec. Vždycky se totiž všude nacáká.“

„Tak dobře. Doneseme je tam. Roweno, tady je další koš s jablky.“

„Dovolte, abych vám pomohla,“ ozvala se paní Oliverová. Zvedla ta dvě jablka u svých nohou. Skoro jako by ani nevnímala, co dělá, se zakousla do jednoho z nich a začala ho chroupat. Paní Drakeová jí nekompromisně odebrala druhé jablko a vrátila ho do košíku. Rozproudil se hovor.

„Ale kde se bude odehrávat drak v plamenech?“

„Ten by měl být v knihovně, je to zdaleka nejtmavší místnost.“

„Ne, ne, bude v jídelně.“

„Tak to nejdřív musíme něčím přikrýt stůl.“

„Můžeme tam dát zelené sukno a přes ně položit nějaký igelit.“

„A co ta zrcadla? Opravdu v nich uvidíme budoucí manžely?“

Paní Oliverová si nenápadně sundala boty, dál tiše chroupala jablko a znovu se svezla na pohovku, a přitom se zvědavě rozhlížela po místnosti plné lidí. Jako spisovatelce jí běželo hlavou: „Co kdybych o těchhle lidech teď měla napsat knihu? Jak bych postupovala? Řekla bych, že celkově jsou milí. Ale kdoví?“

Pomyslela si, že svým způsobem to je docela fascinující, že o nich nic neví. Všichni bydleli ve Woodleigh Common, k některým měla připojenou jakousi mentální visačku s informacemi od Judith. Slečna Johnsonová – ta má něco do činění s kostelem, vikářova sestra to ale není. Byla to varhaníkova sestra, samozřejmě. Rowena Drakeová, která – jak se zdá – všechno ve Woodleigh Common řídí. Ta zadýchaná žena, jež přinesla lavor, ten obzvlášť ohavný plastový lavor. Paní Oliverová nikdy neměla v oblibě plastové věci. A pak ty děti, pubertální děvčata a kluci.

Pro paní Oliverovou to zatím byla pouhá jména. Byla tu Nan a Beatrice, Cathie, Diana, Joyce, která se naparovala a hodně se vyptávala. „Joyce mi není moc sympatická,“ pomyslela si paní Oliverová. Dívka jménem Ann svou výškou nad ostatními vyčnívala. Byli tady též dva adolescentní chlapci, kteří zjevně začali experimentovat se svými účesy, avšak s poněkud nešťastnými výsledky.

S jistými rozpaky vešel jakýsi menší klučík.

„Maminka posílá tahle zrcadla, jestli se budou hodit,“ vypravil ze sebe trochu udýchaným hlasem.

Paní Drakeová si je od něj vzala.

„Moc ti děkuji, Eddy,“ řekla.

„Vždyť to jsou jenom obyčejná zrcadla,“ ozvala se dívka jménem Ann. „To v nich jako máme vidět obličeje svých budoucích manželů?“

„Některé z vás možná ano, některé ne,“ prohlásila Judith Butlerová.

„A vy jste někdy manželův obličej viděla, když jste byla na večírku – tedy na takovéhle oslavě?“

„To si piš, že ne,“ vyhrkla Joyce.

„Třeba jo,“ povýšeně ji usměrnila Beatrice. „Říká se tomu ESP. Mimosmyslové vnímání,“ dodala tónem člověka, kterého těší, že je v obraze a jde s dobou.

„Četla jsem jednu z vašich knih,“ oznámila Ann paní Oliverové. „Umírající zlatou rybku. Líbila se mi,“ řekla vlídně.

„Ta se mi nelíbila,“ ozvala se Joyce. „Nebylo v ní dost krve. Mám ráda krvavé vraždy.“

„Ty přece nadělají pěknou spoušť,“ namítla paní Oliverová.

„Ale je to vzrušující,“ odpověděla Joyce.

„Ne vždycky,“ odvětila paní Oliverová.

„Jednou jsem vraždu viděla,“ prohlásila Joyce.

„Ale no tak, co to povídáš,“ usměrňovala ji slečna Whittakerová, ta učitelka.

„Fakt,“ nedala se Joyce.

„Opravdu?“ ujišťovala se Cathie a zírala na Joyce vytřeštěnýma očima. „Fakticky jsi viděla vraždu?“

„Samozřejmě, že neviděla,“ prohlásila paní Drakeová. „Nevykládej hlouposti, Joyce.“

„Fakt jsem viděla vraždu,“ trvala na svém Joyce. „Viděla a viděla a viděla.“

Sedmnáctiletý kluk stojící právě na žebříku se zájmem shlédl dolů.

„Jakou vraždu?“ zeptal se.

„Já tomu nevěřím,“ ozvala se Beatrice.

„Samozřejmě, že ne,“ ujišťovala ji Cathieina matka. „Právě si to vymyslela.“

„Ne, nevymyslela. Viděla jsem ji.“

„Pročs to nešla ohlásit na policii?“ zeptala se Cathie.

„Protože jsem nevěděla, že to je vražda, když jsem to viděla. A trvalo to ještě dlouho. Totiž chci říct, že trvalo dlouho, než mi došlo, že to vražda byla. Asi před měsícem nebo tak někdo něco řekl a mě najednou napadlo: Samozřejmě, že jsem viděla vraždu.“

„Tak vidíte,“ ozvala se Ann, „celé si to vymýšlí. Je to nesmysl.“

„Kdy se to stalo?“ zeptala se Beatrice.

„Už před lety,“ odpověděla Joyce. „Byla jsem tehdy ještě malá,“ dodala.

„Kdo koho zavraždil?“ ptala se dál Beatrice.

„To nikomu z vás nepovím,“ bránila se Joyce. „Jste všichni úplně příšerní.“

Vešla slečna Leeová s dalším kbelíkem. Debata se stočila k tomu, zda jsou pro soutěž v lovení jablek vhodnější spíš kbelíky či plastové lavory. Většina pomocníků se odebrala do knihovny, aby obhlédli místo. Dalo by se snad říct, že někteří z mladších účastníků byli celí nedočkaví, aby předvedli možná úskalí i vlastní schopnosti v této disciplíně. Skončilo to mokrými vlasy a louží vody. Musely se přinést ručníky, aby se vše vytřelo. Nakonec bylo rozhodnuto, že pozinkovaný kbelík poslouží lépe než kýčovitý šarm plastového lavoru, který se převrhne až moc snadno.

Jakmile paní Oliverová položila misku plnou jablek, která přinesla, aby doplnila zásoby na zítřek, znovu se do jednoho pustila.

„No, četla jsem v novinách, že zbožňujete jablka,“ to k ní mluvila obviňujícím tónem Ann nebo Susan – nebyla si úplně jistá, která z nich.

„Je to moje charakterová vada,“ připustila paní Oliverová.

„Bylo by zábavnější, kdyby to byly melouny,“ namítl jeden z kluků. „Jsou tak šťavnatý. A ten čurbes, co by nadělaly,“ řekl a zálibně si představoval, jak by asi dopadl koberec.

Po tomhle veřejném odhalení nenasytnosti se paní Oliverová cítila mírně provinile a opustila pokoj se záměrem vyhledat jistou místnost, jež se obvykle najde snadno. Vyšla nahoru po schodišti, a když na podestě zahnula, narazila zde na objímající se dívku a chlapce. Ti se opírali o dveře, o nichž si byla dost jistá, že vedou do místnosti, do které se právě zoufale potřebovala dostat. Pár jí nevěnoval žádnou pozornost. Vzdychali a tulili se k sobě. Paní Oliverová hádala, kolik jim asi je. Chlapci možná tak patnáct, dívce trochu víc než dvanáct, ačkoliv její vyvinutější hrudník by spíš svědčil o vyšším věku.

Dům V Jabloních měl slušné rozměry, a paní Oliverová si pomyslela, že se tady určitě najdou nejrůznější příhodné kouty a zákoutí. Jak jsou lidé sobečtí, pomyslela si. Nemají ohledy na druhé lidi. Tahle poučka jí náhle vytanula na mysli. Opakovaly ji chůvy, guvernantka, její babička, obě pratety, maminka a další lidé.

„S dovolením,“ ozvala se paní Oliverová zřetelně a nahlas. Chlapec a dívka se k sobě přimkli ještě těsněji, jejich rty se přitiskly.

„S dovolením,“ zopakovala paní Oliverová, „nechali byste mě projít? Chci se dostat do těchhle dveří.“

Pár se neochotně posunul. Ukřivděně se na ni podívali.

Paní Oliverová vešla, zabouchla dveře a zavřela je na zástrčku. Dveře ale moc dobře netěsnily. Doléhala k ní slova zvenku.

„Copak tohle je nějaký chování?“ ozval se chlapec nejistým tenorem. „Bylo přece vidět, že nechceme být rušený.“

„Lidi jsou tak sobecký,“ pípla dívka vysokým hlasem. „Nemyslej na ostatní, ale jenom na sebe.“

„Nemaj ohledy na druhý,“ dodal chlapcův hlas.

DRUHÁ KAPITOLA

Příprava dětské oslavy obvykle organizátorům přináší mnohem víc problémů než večírek pro osoby dospělého věku. Kvalitní jídlo a vhodné alkoholické občerstvení – s citronádou navrch – většinou naprosto stačí k tomu, aby se párty povedla. Může to sice vyjít dráž, ale potíží je nekonečně míň. Na tom se Ariadne Oliverová a její přítelkyně Judith Butlerová shodly.

„A co oslavy pro teenagery?“ zeptala se Judith.

„O těch toho moc nevím,“ odpověděla paní Oliverová.

„Na jednu stranu,“ řekla Judith, „si myslím, že jsou nejmíň problematické ze všech. Tím chci říct, že nás dospělé prostě vyšoupnou. A řeknou, že všechno udělají sami.“

„A udělají?“

„No, ne tak úplně v našem slova smyslu,“ vysvětlovala Judith. „Mnohé zapomenou zajistit a místo toho objednají jiné věci, o které zas nikdo nestojí. Nejdřív nás vykopnou, pak budou ale říkat, že jsme je na řadu věcí měli upozornit. Rozbijí spoustu skleniček i jiného nádobí, a vždycky se tam vyskytne někdo nežádoucí. Někdo třeba přivede nějakého nevítaného kamaráda. No vždyť víš. Objeví se tam různé drogy – jakže se jim říká? – marjánka a LSD, o kterém jsem si vždycky myslela, že to je nějaká zkratka peněžní měny, ale evidentně nikoliv.“

„Každopádně peníze to stojí,“ zareagovala Ariadne Oliverová.

„Je to hrozně nepříjemné, navíc konopí příšerně smrdí.“

„Všechno to zní dost depresivně,“ děsila se paní Oliverová.

„Zato tenhle večírek proběhne hladce. Na Rowenu Drakeovou se člověk může spolehnout. Je obdivuhodnou organizátorkou. Uvidíš.“

„Vůbec se mi tam nechce,“ povzdychla si paní Oliverová.

„Zajdi se nahoru natáhnout, třeba na hodinku. A pak se rozhodneš. Určitě si to užiješ. Smůla, že má Miranda teplotu – je strašně smutná, že nemůže přijít. Chudinka.“

Oslava začala v půl osmé. Ariadne Oliverová musela uznat, že její přítelkyně měla pravdu. Zahájení bylo načas. Všechno probíhalo skvěle. Bylo to dobře vymyšlené, dobře organizované a běželo to jako po drátkách. Na schodech svítila červená a modrá světla a všude bylo hojně dýní. Chlapci a děvčata dorazili s košťaty vyzdobenými do soutěže. Po přivítání pak Rowena Drakeová oznámila večerní program.

„Nejprve vyhodnocení soutěže košťat,“ vyjmenovávala, „tři ceny, první, druhé a třetí místo. Pak přijde na řadu krájení sypké bábovky. To se bude konat v zimní zahradě. Pak lovení jablek – tamhle na zdi visí seznam dvojic pro tuhle soutěž – pak bude následovat tanec. Pokaždé, když světla zhasnou, si vyměníte partnery. Pak odejdou dívky do malé studovny a dostanou tam svá zrcadla. Poté večeře, drak v plamenech a udílení cen.“

Jako na všech večírcích to chvilku trvalo, než se rozproudila zábava. Nejprve tedy bodování košťat. Byla jen velmi miniaturní a celkově jejich výzdoba nedosahovala nijak vysokého standardu, „což věci usnadňuje,“ prohlásila paní Drakeová potichu před jednou ze svých kamarádek. „A moc se to hodí, protože, no chci říct, že se vždycky najde pár dětí, u kterých je naprosto jasné, že nevyhrají cenu v ničem jiném, takže jim člověk může trochu pomoct.“

„To je tak nemorální, Roweno.“

„Ale vůbec ne. Jen se snažím rozdávat ceny nejen férově, ale i rovnoměrně. Jde o to, že každý chce něco vyhrát.“

„Co je to ta sypká bábovka?“ zeptala se Ariadne Oliverová.

„No ano, vy jste tady vlastně nebyla při přípravách. Zkrátka sklenice se naplní moukou, pěkně se to upěchuje, pak se obsah překlopí na tác a navrch se dá půlšilink. Pak si každý ukrajuje dílek a dává pozor, aby neshodil ten peníz. Jakmile někomu mince spadne, vypadává. Je to vyřazovací hra. A ten, kdo zbude jako poslední, samozřejmě vyhrává půlšilink. A teď pojďme.“

Z knihovny se ozývaly vzrušené výkřiky, probíhalo tam lovení jablek. Soutěžící se odtud vraceli s mokrými vlasy a celí postříkaní.

Jeden z nejoblíbenějších bodů programu, aspoň tedy mezi děvčaty určitě, byl příchod halloweenské čarodějnice v podání paní Goodbodyové, zdejší uklízečky, která nejenže měla nezbytný skobovitý nos, jenž se téměř dotýkal brady, ale také s obdivuhodnou bravurou promlouvala napůl nasládlým hlasem, v němž se ozývaly zlověstné podtóny, a navíc vymýšlela magické rýmovačky.

„No tak pojď dál. Ty jsi Beatrice, což? Ó, Beatrice. Velice interesantní jméno. Tak ty chceš vědět, jak bude vypadat tvůj manžel. Tak tedy, drahoušku, usedni tady. Ano, ano, pod tohle světlo. Posaď se a uchop tohle zrcátko do ruky. A za okamžik – jakmile zhasne světlo – se ti zjeví. Zahlédneš ho, jak se ti dívá přes rameno. Tak drž to zrcátko pěkně pevně. Abrakadabraka, koho tu zřím? Tvářičku manžela, o kterém sníš. Beatrice drahá, brzy uvidíš, muže toho, s nímž se potěšíš.“

Náhle se zablesklo světlo zpoza štaflí schovaných za plátnem. Zasáhlo to správné místo, které se odrazilo v zrcátku, jež svírala rozrušená ruka Beatrice.

„Jé!“ vykřikla Beatrice. „Já ho zahlídla. Zahlídla jsem ho! Vidím ho ve svém zrcátku!“

Světelný paprsek zmizel, světla se rozsvítila a ze stropu se snášela kolorovaná fotografie přilepená na pevném papíru.

Beatrice nadšeně křepčila kolem. „To je on! Přesně! Viděla jsem ho!“ vykřikovala. „A ty jeho překrásný zrzavý fousy!“

Hnala se k paní Oliverové, která stála nejblíž.

„Koukněte se, koukněte. Nezdá se vám naprosto úžasný? Je jako Eddie Presweight, ten známý zpěvák, že jo?“

Paní Oliverová si pomyslela, že vypadá spíš jako jedna z tváří, kterou denně s nelibostí vídává v ranních novinách. Ale ty vousy, to byl geniální nápad.

„Odkud jsou všechny tyhle fotografie?“ zajímala se.

„Rowena požádala Nickyho, aby je připravil, ještě se svým kamarádem Desmondem. Nick hodně experimentuje s fotografií. A tak se spolu s několika kamarády namaskovali, vytvořili různé účesy, plnovousy, kotlety a tak. No a potom při nasvícení a se vším ostatním to samozřejmě přivádí děvčata v úžas.“

„Nějak se nemůžu zbavit dojmu,“ pronesla Ariadne Oliverová, „že dnešní dívky jsou vážně hloupoučké.“

„Nemyslíte, že takové byly vždycky?“ zeptala se Rowena Drakeová.

Paní Oliverová se zamyslela.

„Zřejmě máte pravdu,“ připustila.

„A teď,“ vykřikla paní Drakeová, „večeře.“

Večeře proběhla na výbornou. Koláče s bohatou polevou, nejrůznější chuťovky, krevety, sýry a ořechové pralinky. Hosté se dosyta nacpali.

„A je tady poslední bod večera,“ prohlásila Rowena. „Drak v plamenech. Tudy prosím, přes spíž. Ovšem nejdřív ceny.“

Byly uděleny ceny a s příšerným halasem se pak děti řítily přes halu zpátky do jídelny.

Jídlo už bylo sklizeno. Na stole bylo rozprostřeno zelené plátno a na něm stála obrovská mísa s hořícími rozinkami.

Všichni vřískali, cpali se dopředu, sápali se po rozinkách v plamenech. Ozývaly se výkřiky jako „Au, au, popálila jsem se!“ nebo „No není to skvělé?“

Drak v plamenech pomaloučku skomíral. Nakonec úplně dohořel a rozsvítilo se světlo. Večírek skončil.

„Byl to pěkný večírek,“ prohlásila Rowena.

„Aby ne, dala jste si s tím hodně práce.“

„Bylo to úžasné,“ prohlásila Judith tiše. „Úžasné. Jenže teď musíme ještě poklidit,“ dodala trochu zachmuřeně. „Nemůžeme to všechno nechat na ty chudáky, co přijdou uklízet ráno.“

TŘETÍ KAPITOLA

V jednom londýnském bytě zazvonil telefon, načež se jeho majitel, Hercule Poirot, neklidně zavrtěl v křesle. Přepadlo ho zklamání, neboť už tušil, co bude následovat. Jeho přítel Solly, se kterým se měl večer sejít, aby znovu vedli nekonečný spor kolem toho, kdo skutečně spáchal vraždu v městských lázních na Canning Road, mu oznámí, že nemůže přijít. Poirot, který nashromáždil určité důkazy ve prospěch své poněkud za vlasy přitažené teorie, byl hluboce dotčený. Nedomníval se sice, že přítel Solly jeho hypotézu uzná, ale vůbec nepochyboval o tom, že až Solly vyloží své vlastní fantastické domněnky, tak on, Hercule Poirot, je šmahem rozcupuje ve jménu zdravého rozumu, logiky, smyslu pro řád i metodičnost. Bude velmi nepříjemné, řečeno eufemisticky, jestli Solly dnes večer nedorazí. Ale je pravdou, že už při odpoledním setkání dostával Solly záchvaty kašle a jeho stav vypadal na vysoce nakažlivý katar.

Byl pořádně nachlazený, zkonstatoval v duchu Hercule Poirot, a nepochybuji o tom, že bych se od něj, i přes všechna ta léčiva, co tady mám k dispozici, mohl nakazit. Je tedy lepší, že nakonec nepřijde. „Tout de même,“ povzdychl si, „čeká mě nudný večer.“

Poslední dobou bylo mnoho večerů nudných, pomyslel si Hercule Poirot. Jeho mozek (o tom, že má úžasný mozek, nikdy nezapochyboval) vyžadoval stimulaci vnějšími podněty. Nikdy nebyl filozoficky zaměřený. Zpočátku ale byly doby, kdy skoro litoval, že se nevěnoval studiu teologie a místo toho se dal do služeb policie. Tak třeba kolik andělů může tančit na špičce jehly. Jaký krásný pocit to musí být, považovat to za důležité a zaníceně o tom diskutovat s kolegy.

Do pokoje vstoupil jeho sluha George.

„To volal pan Solomon Levy, pane.“

„Ach ano,“ povzdychl si Hercule Poirot.

„Je mu to velmi líto, ale dnes večer za vámi nemůže přijít. Leží v posteli a má pořádnou chřipku.“

„Nemá žádnou chřipku,“ namítl Hercule Poirot. „Je jenom hodně nachlazený. Každý si hned myslí, že má chřipku. Zní to mnohem závažněji. Vzbuzuje to větší soucit. Problémem kašle je, že u přátel nevyvolá tu náležitou dávku empatie.“

„Každopádně je dobře, že dnes nepřijde, pane,“ dodal George. „Taková nachlazení jsou velmi nakažlivá. Nebylo by pro vás dobré, kdybyste to chytil a musel ulehnout.“

„To by bylo nesmírně mrzuté,“ souhlasil Poirot.

Telefon zazvonil znovu.

„A kdo je nachlazený teď?“ podivil se. „Nikoho jiného jsem nezval.“

George se vydal směrem k telefonu.

„Vezmu si ten hovor tady,“ oznámil Poirot. „Sice pochybuji o tom, že by to mohlo být něco zajímavého, nicméně – “ pokrčil rameny, „aspoň si ukrátím čas. Kdoví?“

George odpověděl „Jistě, pane“ a opustil místnost.

Poirot natáhl ruku, zvedl sluchátko, a zvonění tudíž rázem ustalo.

„Hovoří Hercule Poirot,“ ohlásil se záměrně významným tónem, aby na volajícího na druhém konci linky udělal dojem.

„To je báječné,“ ozval se dychtivý hlas. Maličko zadýchaný ženský hlas. „Obávala jsem se, že určitě budete mimo domov.“

„Co vás k takové úvaze vedlo?“ vyzvídal Poirot.

„Nějak se nemůžu zbavit dojmu, že se v těchto dnech všechno děje tak, aby to člověka frustrovalo. Chcete někoho strašně rychle zastihnout, máte pocit, že nemůžete čekat, a čekat musíte. Chtěla jsem se vám dovolat urgentně – naprosto urgentně.“

„A kdo jste?“ zeptal se Hercule Poirot.

Ten ženský hlas se zdál být zaskočený.

„Copak to nevíte?“ ozvalo se nevěřícně.

„Samozřejmě, že vím,“ odpověděl Hercule Poirot. „Jste moje přítelkyně Ariadne.“

„Jsem v příšerné situaci,“ prohlásila Ariadne.

„To slyším. A vy jste snad běžela? Zdá se mi, že lapáte po dechu?“