Přeložila Marie Jungmannová

THE BINDING ROOM

Copyright © Nadine Matheson 2022

Translation © Marie Jungmannová, 2023

ISBN 978-80-242-9454-4

Obsah

Prolog

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)

(20)

(21)

(22)

(23)

(24)

(25)

(26)

(27)

(28)

(29)

(30)

(31)

(32)

(33)

(34)

(35)

(36)

(37)

(38)

(39)

(40)

(41)

(42)

(43)

(44)

(45)

(46)

(47)

(48)

(49)

(50)

(51)

(52)

(53)

(54)

(55)

(56)

(57)

(58)

(59)

(60)

(61)

(62)

(63)

(64)

(65)

(66)

(67)

(68)

(69)

(70)

(71)

(72)

(73)

(74)

(75)

(76)

(77)

(78)

(79)

(80)

(81)

(82)

PODĚKOVÁNÍ

Mamince (nejlepší kritičce na světě) a tátovi.

S láskou a poděkováním. x

… nevěřte každému vnuknutí, nýbrž zkoumejte duchy, zda jsou z Boha; neboť mnoho falešných proroků vyšlo do světa.

První list Janův 4:1

Prolog

Zlomené žebro propichuje tenkou kluzkou membránu jeho pravé plíce. Žlutý hnis pronikavě páchnoucí po zkaženém mase prosakuje porušenou zanícenou kůží na zádech. Těsně pod lopatku se mu zarylo špičaté zrezavělé péro matrace.

Zkreslené hlasy se přibližují a vzdalují, jako by si někdo hrál s knoflíkem zvuku na levném rádiu. On křičí, ale není slyšet žádný zvuk. Zlomené tóny utrpení uvízly ve vyprahlých svalech hrdla.

„Musíte přestat.“

„Co to do prdele děláte? Řekl jsem vám, abyste přestali.“

Tělo se svíjí, nohy se napínají a puchýře praskají, když se pálivé horko šíří v chodidlech. Provaz se napíná a zarývá hlouběji do rozbolavělého masa. Modré žíly nabíhají a svítí v průhledné kůži, jak se jimi snaží proudit krev.

Blíží se k němu těžké kroky. Bolestně otočí hlavu ke zdi.

„Co budeme dělat? Nemůžeme… co to –“

„Přestaň mluvit.“

V hlavě si opakuje šest slov. Já nechci umřít. Prosím, nechte mě.

Slyší šepot, když mu tělem projede křeč a hlava uhodí do zdi pocákané krví a pokryté plísní.

Náraz způsobí druhou prasklinu v lebce. Cítí vlahé teplo kůže někoho jiného na hrudi. Krátký oddech. V uchu ucítí teplý vzduch. Slyší šepot.

„Odejdi.“

Ruce mu tvrdě tlačí na hruď a třetí žebro se láme, propichuje levou plíci a zbavuje ho dechu.

Slzy smáčí látku, která mu zakrývá oči.

„Ty ho zabiješ.“

Prosím.

Žaludek se mu zvedá naprázdno, když vdechuje silně aromatické kadidlo. Kašel otřásá zlomenými žebry. Ošklivý hlen se mu tlačí do úst a pokrývá jazyk.

Pokouší se kopnout. Druhý pár rukou mu přitlačí stehna a přitiskne postranní stehenní nerv v kůži na zbytnělou a silnou tkáň jizvy, což mu způsobí příliv bolesti. Cítí, jako by ho zaživa upalovali zevnitř.

„Musíme jít.“

„Podívej se na něj. Leží tu jak pes.“

Ruka mu sevře čelist a zmáčkne.

„Říkal jsem ti, že má v sobě ďábla.“

(1)

Henleyová zírala na stolní kalendář. Byl to jeden z pohodových kalendářů. Vychutnej každý okamžik stálo napsáno zlatými písmeny na abstraktním tisku jasných jednoduchých barev. Na ni zase zíralo datum. Pondělí 17. února. Na datu nebylo nic zvláštního. Žádná význačná událost, dokonce ani návštěva u zubaře. Prostě obvyklý den.

„Jste v pořádku?“

Doktorka Isabelle Collinsová přestala dolévat zelený čaj ze skleněné konvice a Henleyová si položila hlavu mezi kolena.

„Je mi dobře,“ odpověděla. Zavřela oči a počkala, až známý, ale nepříjemný okamžik pomine.

„Víte to jistě?“

„Nestává se mi to často. Nic to neznamená.“

„Všechno něco znamená. Nechtěla byste mi říct, co vás vyvedlo z míry?“

„Ne,“ odpověděla Henleyová a napřímila se.

„Pořád vám opakuju, že tato sezení obvykle fungují nejlépe, když mluvíte,“ odpověděla doktorka Collinsová a dolila si čaj do porcelánového šálku. „Je 7:43 ráno.“

„A vy jste zklamaná, že jsem se v uplynulých dvanácti minutách neotevřela.“

„Kdo si počká, ten se dočká, Anjeliko.“

„Bože, mluvíte se mnou jako moje matka.“

„Hmmm, to je poprvé během pěti měsíců, co jste ji zmínila. Vlastně je to nejvíc, co jste za prvních patnáct minut sezení řekla.“

„Myslela jsem to vaše ‚kdo si počká, ten se dočká‘.“

„To je pravda, protože když má člověk dost trpělivosti, vyplatí se to. Jenže na prvním sezení jsem vám řekla, že nemám v úmyslu mrhat vaším nebo svým časem. Kdybych chtěla společnost, která nemluví, pořídila bych si kočku.“

„Dneska ráno jste nějaká ostrá,“ poznamenala Henleyová se zvednutým obočím.

Doktorka Collinsová pokrčila rameny. „Jak jsem řekla, je to pět měsíců. Chci se dostat do situace, kdy bych vás uspokojivým způsobem poslala na cestu a věděla, že jste se s tím poprala, že jste dosáhla stavu, kdy jste schopna přijmout, co se vám stalo, a žít svůj život beze strachu, že se jednou zhroutíte. Je třeba, abyste o tom, co se vám stalo, mluvila otevřeně, a k tomu patří i ztráta vaší matky.“

„I když jsem se o matce zmínila, neznamená to, že tu najednou dojde k nějakému výlevu zármutku,“ odsekla Henleyová. Přejela si prstem po límečku polo trička a odtáhla si ho od kůže.

„Nevyžaduju nějaké lkaní a zatínání zubů, jenom jakési uznání faktu, že od úmrtí vaší matky uplynul rok.“

„Je mi to jasné.“

„A neznepokojuje vás to? Ten pocit chladného odtržení?“

„To není odtržení. Nemůžu se od svojí matky odtrhnout, když je součástí vyšetřování, na němž pracuju. Ale dokážu to oddělit, takže se kvůli tomu v noci nebudím.“

„Kvůli tomu? Tedy faktu, že kvůli ní netrpíte nespavostí nebo že na ni nemyslíte během dne, ani teď, v tomto okamžiku. Odmítáte ji.“

Henleyová zírala na doktorku Collinsovou. Přestala takové chvíle počítat. Výzvy, kdy se nedokázala bránit. Doktorka Collinsová neschvalovala empaticky citlivý postup, který používal její předchozí terapeut doktor Afzal. Henleyová během tří sezení s doktorem Afzalem trpěla a potom se vyzvracela do ručníku. Doktorka Collinsová popichovala, provokovala a pak se opřela v křesle a pozorovala. Henleyová pořád ještě nepřišla na to, jestli se tak chová ke všem pacientům, nebo zda ji k tomu každé druhé pondělní ráno nastartuje pouze její přítomnost. Zavrtěla se na židli a odolala nutkání svléknout si bundu, přestože ji doktorka Collinsová ujistila, že teplota v její ordinaci je téměř tropická.

„Znepokojuje mě, že pořád ještě nejste ochotna mluvit o své matce nebo o svém bývalém šéfovi, vrchním superintendantovi Rhimesovi,“ prohlásila doktorka Collinsová.

„Nepotřebuju o Rhimesovi mluvit a moje matka není ten důvod, proč tady sedím,“ odpověděla Henleyová. „Vím, kde je. Je v dubové rakvi asi dva metry pod zemí na hřbitově v Brockley. Číslo hrobu 19R5QA.“

„Ale nevíte, kde je Olivier.“

Henleyová při zvuku jeho jména ztuhla. Udělala všechno možné, aby zapomněla na muže, který se ji snažil přidat na dlouhý seznam svých obětí nejen jednou, ale hned dvakrát. Vydala příliš mnoho energie na to, aby se pokusila přesvědčit samu sebe, že je Peter Olivier mrtvý a že se jí nemůže dotknout, jenže byly dny, kdy by přísahala, že cítí jeho dech na svém krku.

„Vím, že jsme to už probrali, ovšem řešíme to pět měsíců. Co vám říká mozek z logického hlediska? Představte si, že mluvíte s rodinou oběti.“

Henleyové se v ramenou bolestivě stáhly svaly. Nadechla se a vzpomněla si, co jí řekl na posteli v nemocnici její šéf a bývalý milenec.

„Vysvětlila bych jim, že v té vodě nikdo nemůže přežít,“ odpověděla. „Byl už zraněný, než jsem…, než mě napadl.“

„Ale máte pořád pochybnosti, že je mrtvý?“

„Nemám pochybnosti.“

„Manželovi jste řekla, že Olivier je mrtvý.“

„Protože právě to potřeboval slyšet. Jak by nám pomohlo, kdyby byl přesvědčen, že se Olivier pořád potlouká někde kolem?“

„Ale jak to pomáhá vám?“

„Co tím myslíte?“

„Vy jste tu myšlenku ještě neopustila, Anjeliko. Dokud se budete držet představy, že Olivier je stále někde naživu, nebudete mít v životě dost místa na nic jiného.“

„Možná by pro mě bylo snazší tu myšlenku opustit, kdybych viděla, že je Olivier rozřezaný na krvavé kusy se střevy na koberci jako v případě jeho napodobitele Dominika Pinea, ale to se nestalo.“

Doktorka Collinsová se nenechala vyvést z konceptu, uchopila sešit v tvrdých deskách, který měla zastrčený po straně křesla, a otevřela ho. „Minulý měsíc jsem vám předepsala nízkou dávku Zopiclonu. Nepomáhá?“ zeptala se.

„Jo, pomáhá výborně,“ odpověděla Henleyová. „Okamžitě mě uzemní, jenže když se probudím, nemůžu fungovat. Připadám si, jako když se pohybuju v mlze.“

„Takže mi chcete říct, že jste ho přestala brát?“

„Musím dělat svoji práci.“

„Co je to za práci? Manželka, matka, nebo inspektorka?“

Henleyová pocítila nával hněvu. „To má být kritika? Narážíte na to, že kladu svoji práci výš… než svoje povinnosti doma?“

„Na tohle za vás odpovědět nemůžu. Můžete si to vzít jako domácí úkol? Buďte k sobě upřímná v tom, co chcete.“

„Já vím, co chci. Chci, abych se dokázala probudit a neměla pocit, že mi někdo drtí hrudník. Chci, abych si večer nepřipadala emocionálně na hadry.“

„To se nestane, dokud se konečně nerozhodnete, s čím se ve skutečnosti potřebujete smířit. Olivier funguje jako spouštěč, ale obě, vy i já, víme, že vás trápí mnohem víc než jen on.“

Začal padat sníh. Henleyová si zapnula kabát na zip tak vysoko, jak to jen šlo, a přitáhla si čepici pevně k hlavě, když vycházela ze skladiště adaptovaného na byty v ulici Shad Thames, kde doktorka Collinsová bydlela a pracovala, na ulici vydlážděnou kostkami a pokrytou kluzkým zčernalým ledem. Z ozdobných železných můstků spojujících budovy na obou stranách ulice nebezpečně visely rampouchy. Henleyová se v duchu kárala, když kráčela k autu. To ona přece požádala o pomoc. Předala pomačkanou vizitku doktorky Collinsové Robovi a požádala ho, aby jí domluvil schůzku. Schůzku, kterou pak Henleyová dvakrát zrušila. Slíbila si, že odhalí duši, přesvědčena, že bude snazší mluvit o tom s někým, kdo k ní nemá žádnou vazbu. Od okamžiku, kdy se poprvé posadila na světlezelenou pohovku, zarytě mlčela a vylila si vroucí horkou kávu z vrchovatě naplněného šálku na zjizvenou kůži na pravé ruce. Připadala si jako podvodnice.

„Hej, jděte pryč,“ vykřikla, když zahlédla pomocného strážníka blížícího se k jejímu autu. Pokusila se běžet, ale na zledovatělém dláždění ztratila rovnováhu a musela se zachytit tyče pouliční lucerny.

„Tady je to jen pro místní,“ upozornil ji dopravní strážník a vytáhl skener.

„Na téhle straně ulice ne, kamaráde. Nezkoušejte to na mě,“ odsekla Henleyová. Dorazila k autu a vytáhla z kapsy klíče. „Kontrolované parkování začíná až v půl deváté a máme teprve…“ ověřila čas na mobilu, „8:29. Ustupte.“

Když váhavě poodstoupil, odolala nutkání strčit mu do obličeje svůj policejní průkaz a otevřela dveře. Nastartovala motor a počkala, až se auto zahřeje, zatímco na přední sklo dopadal sníh a chodník se začal plnit lidmi, kteří nejistě směřovali do práce v centru. Pak autem dojela k budově útvaru pro vyšetřování sériových zločinů.

(2)

Uliana Pionteková se pevně zachytila tyče, když řidič patrového autobusu náhle šlápl na brzdy u zastávky proti stanici místní železnice v Deptfordu. Natáhla krk, aby si ověřila, kolik je hodin. Na digitální tabuli zářilo 13:32. Objížďky na silnicích a nehoda na Blackheath Road způsobily, že autobus číslo 53, jímž Uliana cestovala, měl zpoždění.

Zmáčkla knoflík signalizující zastavení a s omluvami se prodírala širokým shlukem cestujících, kteří stáli nepřirozeně blízko u sebe. Když mezi nimi uvízla, naklonila se přes hlavu obtloustlé ženy v prošívaném kabátě, stiskla červené bezpečnostní tlačítko a vyskočila z autobusu bez ohledu na nadávajícího řidiče.

Záblesky modrého neonového světla se odrážely ve výkladech a ostrý zvuk sirén pronikavě rozrážel studený vzduch. Uliana se neobtěžovala zastavit. Zůstala klidná, schovávala tvář v rozměrné purpurové šále a směřovala k budově ve stylu art deco, která bývala kdysi kinem, bankou, vietnamskou restaurací a teď to byl první deptfordský megakostel církve proroka Annana.

Dohoda zněla, že bude v kostele uklízet v osm večer každou sobotu a v jednu odpoledne v pondělí a ve středu. Za devadesát liber v hotovosti na ruku. Pastor řekl, že bude bohatě odměněna v nebi, a když takové ujednání odsouhlasila, položil jí ruku na koleno. Ať už si myslel cokoli, to jediné, co byla Uliana zpočátku připravena dělat vkleče, bylo se modlit nebo zapínat vysavač, jenže to bylo ještě předtím, než jí nabídl další stovku liber. Zvýšila hlasitost telefonu v naději, že zvučný bas zažene z její mysli obraz pastora, který ji popadl za vlasy a přinutil kleknout.

Uliana si nevšímala pokřikování svých krajanů z východní Evropy, kteří pracovali na budově na druhé straně ulice. Zamávala jednomu ze zaměstnanců agentury grafického designu, která sídlila v malém domě vedle kostela, když si vyšel ven zakouřit.

„Do prdele,“ řekla si, jakmile si všimla pastorova auta, zbrusu nového stříbrného Range Roveru Discovery na provizorním parkovišti. Zimní slunce se odráželo na zašlém zlatém krucifixu visícím na zpětném zrcátku. Uliana vsunula klíč do zámku, ale stačilo otočit jen jednou a hned ucítila, jak dveře povolují. Něco nebylo v pořádku. Vkročila do tmavého foyer a dvakrát zamrkala, aby se její oči přizpůsobily. Ze dveří kanceláře vpravo dopadal tenký proužek slabého světla.

„Calebe,“ zvolala, rozsvítila světlo ve foyer a vydala se ke kanceláři. Místnost byla prázdná, jenom na křesle ležel Calebův kabát. Jediný zvuk vydával filtr malého akvária v rohu. Vyšla po schodech pro vysavač a táhla ho zpátky dolů, zatímco mlčky klela, proč nikdo neměl tolik rozumu, aby umístil potřeby na úklid do skříně v přízemí. Zastrčila vysavač do zásuvky, zapnula hudbu a začala vysávat. Posunovala přitom vysavač dvojitými dveřmi vedoucími do modlitebny.

Pastora Caleba Annana ucítila Uliana dřív, než ho uviděla, a rozeznala pach násilně prolité krve.

(3)

„Všichni jsme prohráli,“ prohlásil detektiv seržant Paul Stanford a posunul plechovku od čokoládových bonbonů Quality Street před Henleyovou.

„O čem to proboha mluvíš?“ zeptala se Henleyová, svlékla si kabát a posadila se k volnému psacímu stolu. „Jsou tam nějaké bonbony?“

„Možná by sis měla kabát nechat. Topení se zase porouchalo. Buď to, nebo na nás všichni zapomněli a nezaplatili účet. V kasičce máme sto čtyřicet liber, žádný bonbony.“

„Proč tam je sto čtyřicet liber?“

Stanford předstíral zoufalství a protočil oči.

„Vzpomínáš si na naši sázku?“ zeptal se. „O něm. O našem slavném detektivu konstáblovi Ramouterovi, který úspěšně vyletěl z hnízda.“

„Co jsem provedl?“ ozval se Ramouter z kuchyňky, kde si s nechutí prohlížel dno hrnku.

„To je směšné,“ poznamenala Henleyová. Zaslechla šramocení z teplovzdušných elektrických ventilátorů a ledový vítr hvízdající venku a opírající se do oken.

„Vydržel jsi, Ramoutere, to jsi provedl,“ odpověděl Stanford. „Uzavřeli jsme na tebe sázku, jak dlouho u našeho útvaru pro vyšetřování sériových zločinů vydržíš.“

„A tys myslel, že nevydržím ani půl roku?“ zeptal se Ramouter a vybral si jiný hrnek.

„Kamaráde, myslel jsem, že nevydržíš ani šest dnů. Dám si kafe, jestli ho budeš dělat.“

„Neměl bys ho tak podceňovat,“ ozvala se Henleyová, sundala si šálu a nastrkala ji kolem netěsnícího rámu okna, aby zabránila ledovému průvanu, který jí táhl na stůl.

„Jak ho podceňuju? Vždyť jsem ho právě pořádně pochválil. Po tom všem, co se stalo, by mu nikdo neměl za zlé, kdyby vzal nohy na ramena.“

„No a on to neudělal. Zůstal tu s námi. Tak co uděláš s penězi?“

„Mohl bych je dát Ramouterovi. Může je utratit za lístek na vlak do Bradfordu nebo tak.“

„A teď kdo měkne,“ odpověděla Henleyová. Telefon na jejím stole začal zvonit.

„Nebo bych mohl zamluvit stůl v restauraci tady v ulici, kde dělají karí speciality. Bylo by to jako team-building.“

„Neboli normální páteční večer, kdy usínáš v talíři s chilli kuřecím.“

„Nech si to,“ odsekl Stanford, když Henleyová vzala telefon. Ramouter se objevil vedle něj a podal mu hrnek kouřící kávy.

„Dobře, rozumím,“ řekla Henleyová a přitáhla si balíček modrých lepicích papírků na poznámky, který měla na stole, a propisku s okousaným krytem. „Neuvědomila jsem si, že jsme ještě ve službě. Můžete mi poslat podrobné údaje? Ne, nemůžu si je najít sama, protože se nám zase zhroutil systém. Děkuji. Kdo našel mrtvolu? Dobře.“

Henleyová odtrhla jeden papírek a přilepila ho na kraj Ramouterova hrnku.

Ten ho odloupl a tázavě se na něj zadíval. „Měli bychom tam být za deset minut, ale záleží na provozu.“

„Nebudete mít čas si to dopít,“ poznamenala Henleyová, položila telefon a sáhla po šále.

„Mrtvola v kostele?“ zeptal se Ramouter, když si přečetl poznámku. „Vážně?“

„Tak mi to řekli.“

„Proč to máme řešit my?“

„Máme to řešit, protože se oblastní velitel rozhodl, že útvar sériových zločinů by měl vypomoct útvaru pro vraždy a závažné zločiny s jejich případy,“ odpověděla Henleyová unaveně.

„Někdo si myslí, že tu celý den sedíme a díváme se na Netflix,“ zaúpěl Ramouter. „Je to vůbec vražda?“

„To se těžko dozvíme, dokud tam nedojedeme a neuvidíme to.“

„Můžu něco říct?“ zeptal se Stanford a zazubil se.

„Ne, nemůžeš,“ odsekla Henleyová. Sebrala tašku a zamířila ke dveřím s Ramouterem v patách. Znala Stanforda dost dobře na to, aby přesně věděla, co se chystá říct a že to bude narážka na oblíbenou stolní hru.

„Vsadím se o deset liber, že to byl reverend Green a svícen v jeho knihovně,“ zavolal Stanford, když za sebou Henleyová zabouchla dveře.

„Už vám to nebudu opakovat. Ustupte od pásky.“

„Co se děje?“

„Kdybych věděl, že strávím odpoledne venku na mraze, zůstal bych dneska ráno v posteli.“

„Vsadila bych se, že tam našli mrtvolu nebo tak něco.“

„Koukněte, přišli lidi od kriminálky.“

„Jenom jsem si zaskočil na kafe a teď ten polda tvrdí, že nemůžu zpátky do vlastní kanceláře.“

„Do prdele, jdu domů.“

„Říkám vám, že tam našli mrtvolu.“

„Nebylo by to poprvé.“

„Já těm mladým nerozumím. Pořád do sebe něčím bodají. Žádná úcta k životu.“

„Může se to okecávat, jak kdo chce, ale tohle je prostě Deptford.“

Mumlání zvědavého a rozladěného davu dostihlo Henleyovou s Ramouterem ve chvíli, kdy se blížili na místo zločinu.

„Tohle je kostel?“ podivil se Ramouter a pohlédl na cihlové průčelí krémové barvy. „Čekal jsem něco trochu… nevím, víc církevního. Možná nějakou věž se zvonem. Tohle vypadá jako banka.“

„Když mi bylo sedmnáct, sídlila tu banka NatWest. Kdysi byla ta budova levně k pronajmutí. Teď už asi ne,“ odpověděla Henleyová.

„Prohledal jsem Google.“

„No jasně.“

„A je tu na Broadwayi sedm dalších kostelů.“

„Nepřekvapuje mě to,“ odpověděla Henleyová. „Sázkové kanceláře, kostely a podniky prodávající kuřecí speciality jsou skoro na každé londýnské hlavní ulici.“

Henleyová s Ramouterem ukázali své služební průkazy strážníkovi za policejní páskou. Henleyová se zadívala na shromážděný dav. Nic v ní neprobudilo ostražitost, ale ze zkušenosti věděla, že někteří vrahové mají od přírody voyeurské sklony.

„Podívejte, je tu doktorka Choi,“ oznámil Ramouter a ukázal na auto její kamarádky a patoložky oblíbené u všech členů útvaru sériových zločinů, zaparkované mezi policejní motorkou a malým bílým tranzitem, který měl z boku černým písmem napsáno „Kriminální jednotka forenzního vyšetřování“.

Henleyová se zastavila a rozhlédla se po malém parkovišti. Nebyly tam žádné bezpečnostní kamery. Jakmile vykročila blíž k místu činu, pocítila klid. Byla to žádoucí emoce a dočasná úleva od úzkosti, která jí obvykle proudila žilami a kterou mohla udržet v mezích, pokud se obtěžovala zajít si s receptem do lékárny. Uviděla policistu, kterého hledala, jak se opírá o bok policejního auta a s tužkou v ústech listuje zápisníkem.

„Konstábl Tanaka? Inspektorka Henleyová z útvaru pro vyšetřování sériových zločinů.“

Konstábl Tanaka vzhlédl a hned se postavil do pozoru, zatímco se k němu Henleyová blížila. Trochu moc rychle.

„Dobrý den, paní inspektorko,“ pozdravil ji.

„Tohle je můj kolega, detektiv konstábl Ramouter.“

„Do hajzlu,“ uklouzlo Tanakovi, když mu upadl zápisník. „Promiňte.“ Otřel z desek rozbředlý sníh. „Je pořádná zima.“

„Vy jste byl první na místě činu?“ zeptala se Henleyová.

Tanaka přikývl. Henleyová cítila, že chce všechno provést správně. Podávat nadřízenému policistovi informace o místu vraždy bylo dost jiné než se zabývat krádežemi, domácím násilím nebo uklidňovat rvačku mezi dvěma feťáky někde na ulici.

„Jeli jsme, serža, totiž seržant Rivers a já, zpátky na stanici. Pracujeme na stanici v Deptfordu, tady za rohem. Právě jsme se vystřídali a vraceli se od McDonalda nahoře v ulici…“

Konstábl Tanaka se zarazil a nadechl.

Henleyové ho bylo líto, jak v něm pracovaly nervy, nebo byl možná trochu v šoku. Soucitný výraz viděla i na Ramouterově obličeji, když oba čekali, až bude Tanaka pokračovat.

„Promiňte, šéfová, pardon, paní inspektorko,“ ozval se Tanaka, znovu se napřímil a ztlumil zvuk praskající policejní vysílačky. „Jak jsem říkal, mířili jsme zpátky na stanici a jeden z chlápků, co pracuje v agentuře designu tady vedle, nám skoro skočil na kapotu. Křičel něco o mrtvole. V kanceláři agentury jsme našli hysterickou uklízečku. Odmítla jít s námi do kostela. Nechal jsem ji tam se seržantem a šel jsem tam sám a… nikdy nezapomenu, co jsem tam viděl.“

(4)

Henleyová obešla Tanakovy zbytky oběda z McDonalda. Kostel byl uvnitř sterilní a nepřívětivý, ale známá vůně kadidla a svěceného oleje jí připomínala strýcovy bohoslužby. Také cítila krev. Pach smrti jí vstoupil do nosních dírek a dráždil v hrdle, když vešla do hlavního prostoru kostela.

Zastavila se u vystřižené postavy dobře oblečeného černocha v životní velikosti s rozpaženýma rukama, která měla nad hlavou cosi, co Henleyová mohla popsat jen jako svatozář. Všichni, kdo vstupují do mého chrámu proroka Annana, budou spaseni. Dále na zdi visela ve zlatém rámu fotografie téhož muže a ženy černé pleti.

„Prorok, pastor dr. Caleb Annan s první dámou Serenou Annanovou? Tak to nechápu,“ prohlásil Ramouter.

Henleyová si povzdechla a sledovala, jak se ve vzduchu objevil obláček dechu a pak se vypařil. „Tak nazývají pastorovu manželku. Je to americký zvyk.“

Dvojice tvořila pohledný pár. Spíše atraktivní než oduševnělý a podle názoru Henleyové spíše zazobaný než dobročinný.

„A dělá ta první dáma něco?“ zeptal se Ramouter.

„To je různé. Někdy představují jen obličej jako trofej na přehlídce, ale častěji jsou spíš stejně aktivní jako sám pastor.“

Henleyová si uvědomila, že oba s Ramouterem dělají to samé. Oddalují nevyhnutelné.

„Co je tohle vlastně za církev? Nevypadá jako místo pro obvyklé křesťanské chvalozpěvy.“ Ramouter se zarazil u napodobeniny svitku, který byl přibit na dveře vedoucí do samotné modlitebny. „Jsme živoucí a přívětivá církev a vždy vítáme ty, kdo jsou připraveni ke spasení,“ přečetl, než zatlačil na dveře a otevřel je.

„Tak jdeme,“ odpověděla Henleyová a upravila si gumičky roušky, které se jí zařezávaly do kůže za ušima. Matné zimní světlo se prodíralo mezerami v těžkých červených sametových závěsech. Prostor pro publikum byl rozlehlý. Stály tam přinejmenším tři stovky židlí rozdělené uličkou. Henleyová pohlédla na balkon, kam se podle jejího odhadu vešla další stovka sedadel. Kostel nebyl uklizený. Na podlaze se povalovaly prázdné lahve od vody, šálky od kávy a obaly od cukrovinek.

Pastoru Calebu Silasovi Annanovi bylo třiačtyřicet a ležel v pozici plodu na levém boku před oltářem. Dlouhé nohy měl skrčené pod sebou, ale chyběla mu levá bota, což odhalovalo ponožku barvy hořčice s malou dírkou na patě. Židle z první řady, které byly původně pečlivě rozestavené proti vyvýšenému stupínku, kde stál oltář, ležely převrácené na podlaze. Henleyová zahlédla pod jednou z nich černý semišový mokasín.

„Je to Gucci, kdyby vás to zajímalo. Nic pro mě,“ poznamenal Anthony Thomas, hlavní policejní technik, když sledoval pohled Henleyové putující od osamělého střevíce k bílému ubrusu, který napůl visel z oltáře a byl pokrytý krvavými otisky rukou jako neumělá dětská kresba. Poblíž pastora na podlaze ležely dva mosazné svícny. Velká bible vázaná ve světle hnědé kůži s potrhaným hřbetem se nacházela u jeho hlavy. Patoložka, doktorka Linh Choi, byla v podřepu vedle něj hluboce soustředěná a právě mu vkládala prst v rukavici do rány na krku.

„Nevěděl jsem, že nás poctíte svou přítomností,“ prohlásil Anthony a vydal se k Henleyové.

„Neuvědomila jsem si, že máme službu,“ vysvětlila mu. „Máte štěstí, že jste vyfásli nás. Jak to jde?“

„Stejná bída, jiná chalupa. Přepracovaní, špatně placení a neocenění. A tady je to úplně na palici. Mimochodem, mám pro vás dáreček.“ Anthony odepjal sáček na doličné předměty z psací podložky a podal ho Henleyové. Po pětadvaceti letech práce ve forenzní skupině se Anthony zdráhal vzdát se osvědčené staré podložky a předtištěné předlohy zpráv ve prospěch vrtošivých levných tabletů, které byly přiděleny jeho oddělení. „Koukám, že jste stále u nás, konstáble Ramoutere. Ještě jsme vás nezahnali zpátky na vřesoviště?“

„Tohle říkáte pokaždé, když mě vidíte,“ odsekl Ramouter.

„Považujte to za důkaz, že se skutečně zajímám o vaše emocionální blaho.“

„To oceňuju, dík,“ odpověděl Ramouter, když mu Henleyová podala sáček. Zaostřil na fotografii na světlerůžovém řidičském průkazu, jehož platnost měla do tří týdnů vypršet.

„Jak dlouho je mrtvý?“ obrátila se Henleyová na Linh.

„Tak mezi dvanácti a osmnácti hodinami.“ Linh se postavila a zaúpěla. „Bože, moje kolena. Máš se dobře?“

„Ujde to,“ odpověděla Henleyová a poklekla vedle mrtvoly. „Ubodali ho?“

„Mnoho bodnutí, do hrudníku a do zad. Tenhle hodně drahý kašmírový svetr je úplně prosáklý.“

„Jak to vidíte?“ zeptal se Ramouter, postavil se vedle Henleyové a jeho kombinéza zašustila, když sepjal ruce za zády. „Nepovedená vloupačka?“

Henleyová zakroutila hlavou. „Z toho, co jsme zatím viděli, se veškerý boj odehrál přímo tady. To nevypadá na vloupačku, pokud bezpečnostní kamery nezachytily, že by došlo k nějakému násilnému vniknutí. Konstábl Tanaka řekl, že uklízečka přišla pozdě do práce, a když vešla, uvědomila si, že dveře nebyly zamčeny na zámek.“

„Třeba dveře nebyly zamčené schválně.“

Henleyová zase zakroutila hlavou, vstala a ukázala na velký svícen na podlaze.

„Tyhle svícny jsou z mosazi a stojí přinejmenším tři sta liber. Proč by si je vrah nevzal? A všiml jste si pastorova auta venku?“

„Toho obrovského SUV?“ odpověděl Ramouter. „To se nedalo přehlédnout. Je přímo z autosalonu.“

„Zjistíte všechny podrobnosti kolem registrace, jakmile se dostaneme do kanceláře. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho koupil v hotovosti a vyúčtoval církvi.“

„Maličko cynické, ne?“

„Máte se pořád co učit, Ramoutere, ale hlavní je, že jestli tohle měla být příležitostná krádež, proč by si nevzali auto a všechny ty svícny? Nic hodnotného nezmizelo, aspoň pokud vidím,“ odpověděla Henleyová a vydala se kolem oltáře. Linh se posadila na bobek a ťukala propiskou do zápisníku.

„Takže uklízečka Uliana si myslela, že pastor přišel dřív, jenže to by nedávalo smysl, jestliže je mrtvý asi osmnáct hodin,“ uvažovala Henleyová. „Buď včera v noci otevřel dveře někomu, koho znal, nebo se tu zdržel nějaký nešťastný farník, nebo…“

„Pořád by to mohla být nepovedená loupež,“ poznamenal Ramouter a pokrčil rameny. „Ať to byl kdokoli, možná byl přistižen a překvapen. Ten chlápek tady se pachatelům postavil, oni ho zabili a utekli.“

„Podle toho, co vidím,“ prohlásila Linh a vstala, protáhla se a postavila se téměř jako ochrana vedle Henleyové, aby odrazila dopad Ramouterova bezdůvodného mužského vysvětlování, „je tohle šílené a morbidní. Kdyby to byl překvapený zloděj, čekala bych jedno nebo dvě bodnutí a konec. A jak vidím, má rány na rukou, na ramenou, na zádech a v obličeji.“

Henleyová se naklonila blíž k pastorovi. V záhybech krku mu spočíval zlatý řetěz s velkým krucifixem vykládaným diamanty a potřísněným krví. Henleyové zacukala tvář, když spatřila díru zející v pastorově tváři. Otevřenou ranou bylo vidět čelistní kost, stoličky a jazyk s patrnými žilami zkroucený ve sražené krvi. Pravé oko měl pastor otevřené. Panenka byla nehybná a rozšířená. Zaschlá krev pokrývala řasy jako špatně použitá maskara.

„Rozhlídneme se tu kolem,“ řekla Henleyová Ramouterovi. Zachvěla se, jak jí přejel mráz po zádech. Zdi byly plné pasáží z bible ve zlatých rámečkách nebo velkých pastorových fotografií zachycujících vášnivá kázání.

„To by se člověk rozplakal,“ zamumlala Henleyová a zastavila se u velké fotografie kázajícího pastora Caleba vedle citátu z bible.

„,Pán mu však řekl: Jdi, neboť on je mým nástrojem, který jsem si zvolil, aby nesl mé jméno národům a králům i synům izraelským,‘“ přečetl Ramouter nahlas. „Ten mrtvý pastor tvrdí, že on je vyvoleným nástrojem božím? Trochu domýšlivé, ne?“

„Nemluvte špatně o mrtvých. Aspoň ne hned teď,“ odpověděla Henleyová a roztáhla těžké sametové závěsy. Okna od stropu k podlaze potřebovala umýt a nedala se otevřít. Henleyová pohlédla vzhůru k obrovským ventilátorům na stropě. To bylo zlepšení ve srovnání s kostely z jejího dětství, kde člověk buď v zimě mrzl na kost, nebo si říkal, zda nedošlo k nějaké nekalé dohodě s ďáblem, když se v létě potil jako v pekle.

„Co kdybyste se šel podívat, jak pokračují technici v kancelářích?“ navrhla Henleyová Ramouterovi, když vyšli ze sálu do foyer. „Chci, abyste zajistil, že budou zabaveny všechny listiny, notebooky i tablety.“

„Provedu.“

„A zeptejte se jich, jestli se našla nějaká stopa po vražedné zbrani. Pochybuju, že by vrah byl tak hloupý a nechal ji tu, ale člověk nikdy neví. Já se podívám nahoru.“

(5)

Rozlehlý prostor nahoře byl přestavěn na několik místností, každá oddělena příčkou, které vypadaly, že byly kdysi součástí skleníku. Henleyová stála ve dveřích provizorního natáčecího studia a sledovala jednoho z policejních techniků, jak pořizuje fotografie, zatímco druhý pečlivě nanášel prášek, aby mohl sejmout otisky. Zadní stěna byla vymalována zeleně a před ní stála dvě hnědá kožená křesla a skleněný konferenční stolek. Na stole ležel velký krucifix vedle dvou sklenic vody a poloprázdného džbánku, všechno pokryté černým práškem na snímání otisků. V rohu místnosti se nacházel stativ s videokamerou. Kamera nebyla vypnutá a blikalo na ní červené a modré světlo, pravděpodobně signalizující, že brzy dojde baterie. Henleyovou napadlo, že to vypadá, jako by někdo kameru zapomněl vypnout, ovšem byla by blázen, kdyby pominula možnost, že pastor možná pracoval s kamerou, ale byl přitom vyrušen vrahem. V duchu si udělala poznámku, aby kameru poslali Ezrovi, počítačovému analytikovi útvaru, ať prozkoumá, jestli se něco nahrálo. Na pravé straně místnosti stál velký stůl s vybavením na nahrávání podcastů. Dva mikrofony, sluchátka, audio rozhraní a notebook ležely opuštěny vedle nového počítače iMac, o němž díky Ezrovi věděla, že stojí něco kolem pěti tisíc liber. Nic nenasvědčovalo tomu, že by tu došlo k nějaké potyčce.

Henleyová se vydala do přilehlého skladiště a vešla dovnitř. Vzadu uviděla sestavu polic zakrytou závěsem. Roztáhla ho a spatřila za policemi dveře.

„Co to k čertu je?“ řekla si v duchu. Dveře byly zajištěny visacím zámkem. Police byly prázdné a Henleyová je snadno odsunula stranou. Vsunula prst pod oblouk zámku a cítila, jak povoluje. Nebyl zamčený. Otevřela dveře. Její smysly ochromil pach moči, výkalů a vlhka, až se jí z toho zvedl žaludek a neovladatelně se rozkašlala. Oči se nemohly přizpůsobit šeru, jak si utírala slzy, avšak uši zachytily zvuk cupitání v rohu. Vytáhla mobil a zapnula svítilnu. Světlo ozářilo bílé skvrny vosku na podlaze a svíčky, které dohořely až na konec knotu. Po zdech pokrytých zelenou plísní stékala voda a z červeného kbelíku v rohu visel ocas mrtvé krysy. Už uběhla léta od chvíle, kdy se Henleyové naposledy udělalo špatně na místě zločinu. Obrnila se, aby ji neovládla nevolnost, když uviděla mrtvé tělo, ale žaludek se jí někdy obracel spíš z maličkostí. Když otočila telefon vlevo a osvětlila okraj špinavé matrace na staré konstrukci postele, nemohla najít slova. Z levného odřeného čalounění trčela zrezavělá péra. Tlustý kovový řetěz obtočený kolem trubky poutal kotníky dvou vyzáblých nohou s potůčky špíny. Povrch chodidel tvořila mozaika zčernalé kůže a puchýřů. Na propadlém žaludku ležel mrtvý šváb a krysí bobky. Světlo z mobilu se odráželo od vyčnívajících žeber, která napínala tenkou kůži s fialovými žílami, plnou strupů a spálenin. Kolem zápěstí byl obtočený červený provaz pokrytý zaschlou krví. Ten člověk byl pevně přivázaný.

„Ramoutere!“ vykřikla Henleyová, když se sklonila blíž k mužovým zápěstím. Kůže byla sedřená, těsný provaz se mu zařízl až do kostí. „Ramoutere!“ zakřičela znovu. „Linh, Anthony! Potřebuju hned někoho tady nahoře.“

Naklonila se blíže k mladému muži. Smrt zakonzervovala bolest, kterou měl hluboce vtisknutou do tváře. Lícní kosti se mu ostře rýsovaly. Uschlé zvratky se zachytily na okrajích popraskaných rtů. Na špinavém čele zplihle ulpívaly přerostlé provlhlé hnědé kučery. Na hřebíku na zdi za ním visel masivní růženec. Po pravé straně hlavy na matraci ležela malá bible. Stránky byly otevřené u kapitoly Zjevení 20:10:

Jejich svůdce ďábel byl uvržen do jezera, kde hoří síra a kde je již dravá šelma i falešný prorok. A budou trýzněni dnem i nocí na věky věků.

„Co to sakra je?“

Henleyová se zapotácela při zvuku Ramouterova hlasu. Zakopla o kbelík a dopadla na mrtvou krysu. „Tohle nedělejte. Vyděsil jste mě k smrti.“

„Pardon, šéfová. Jste v pořádku?“ zeptal se Ramouter a běžel jí pomoct vstát.

„Jo, bez problémů. Kde je Linh?“ Henleyová se rychle vyškrábala na nohy a oprašovala se. Vzhlédla a uviděla vypínač s černým otiskem prstu. Světlo se nedalo zapnout, aniž by zničila něco, co mohlo být zásadním důkazem.

„Už jde,“ odpověděl Ramouter pomalu a nehybně stál vedle Henleyové, zatímco si upřeně prohlížel tělo. „Právě se chystala odjet, když jste zavolala. Je mrtvý?“

Henleyová přikývla.

„Proč proboha by někdo… Tohle je…,“ zakoktal se Ramouter. Přitiskl si ruku na ústa a přistoupil blíž k mrtvole. „To nedává smysl.“

„Potřebuju na vzduch,“ ozvala se Henleyová, kterou zalila vlna nevolnosti. Vydala se ke dveřím a narazila přímo na Linh následovanou forenzním technikem.

„Hej, co se tu děje? Jste všichni v pořádku?“ zeptala se Linh Henleyové. Položila černý kufřík na podlahu a natáhla si nový pár bezlatexových rukavic.

„Jsem v pohodě. Jenom potřebuju na chvíli vypadnout. Je tamhle.“

Linh si posunula brýle z čela na nos a zamířila k tělu.

Henleyová si stáhla kapuci kombinézy, protože ji zalilo horko. Uvítala ostrý náraz studeného vzduchu, když vkročila do chodby. Mrtvé lidi už viděla, takže nebyl důvod, proč by jí tohle mělo tolik otřást. Po několika minutách se vydala zpátky do místnosti a ode dveří sledovala, jak Linh prohlíží mrtvolu. Ramouter tiše přihlížel, jak forenzní technik lehce nadzvedá mužovo tělo a Linh mu vsunuje teploměr do konečníku.

„Hmm,“ zamumlala Linh, když teploměr vytáhla a přečetla si teplotu.

„Proč děláš hmm?“ zeptala se Henleyová a pokročila dál do místnosti.

„Pššš.“ Linh sáhla po svém kufříku, vytáhla stetoskop a naklonila se nad tělo.

Jediné zvuky pocházely od dopravních prostředků zvenčí a ze vzdáleného hluku z činností dole v kostele.

„Anjeliko,“ ozvala se Linh, „potřebujeme pohotovost. On ještě žije.“

(6)

Měl být mrtvý. Pulz měl slabý, krevní tlak nízký. Byl dehydratovaný a všech čtyřiadvacet žeber bylo zlomených. Měl prasklou lebku a trpěl subarachnoidálním krvácením. Ledviny měl poškozené virovou infekcí dolních cest dýchacích. Tělo se křečovitě zazmítalo, když mu záchranáři zapíchli kanylu do hřbetu levé ruky, začali mu kapat do žil solný roztok a na obličej mu přiložili kyslíkovou masku.

„Vypadal mrtvý,“ poznamenal Ramouter, když se zavřely dveře sanitky, rozblikalo se modré světlo a zakvílely sirény. „Byl cítit jako mrtvý.“

„Musel tam ležet několik týdnů.“ Henleyová si stáhla modré návleky na boty a kombinézu, hodila je do černého pytle na odpadky a rychle si oblékla kabát.

„Myslíte, že o tom pastor věděl? Že to třeba mohl být motiv k jeho zavraždění?“ zeptal se Ramouter.

„Překvapilo by mě, kdyby to nevěděl, jenže jestli to tak bylo, s tím motivem k vraždě nevím. Jsem si ale jistá tím, že ať už pastora zabil kdokoli, neměl ani ponětí o tom chudákovi uvězněném v patře.“

„To teď s určitostí nevíme. Co když o tom vrah věděl a prostě ho tam nechal? Může to být takhle jednoduché.“

„Může, ale…“ Henleyová zkontrolovala čas na hodinkách. Bylo po čtvrté a ona věděla, že nemá šanci dostat se domů včas, aby stihla vykoupat svou tříletou dcerku Emmu a uložit ji k spánku. „Nikdy nic není jednoduché.“

„Takže tu máme k vyšetření vraždu a pokus o vraždu?“

„Jenom doufejme, že to tak zůstane,“ odpověděla Henleyová, když se otevřely dveře kostela a pytel na mrtvoly obsahující pastorovo tělo vyvezli ven do čekající soukromé sanitky. Okna zčernala a člověk uvnitř se ponořil do tmy anonymity.

„Takže naše oběť…“

Detektiv superintendant Stephen Pellacia se zarazil a pohlédl na strop, když celou budovou otřásl zvuk chvějících se starých trubek, jak narážely jedna na druhou.

O dvanáct vteřin později seržant Stanford položil ruce na radiátor u svého stolu a zvolal: „Začali topit!“

„Jojo,“ odpověděla sarkasticky konstábl Roxanne Eastwoodová, vykasala si rukávy svetru a stáhla kapuci z hlavy.

„Jak jsem říkal,“ opakoval Pellacia. „Naše oběť. Kdo je to, Henleyová?“

Henleyová se pokusila zachytit Pellaciův pohled, když vyslovil její jméno, ale nedíval se přímo na ni. Místo toho se soustředil na prostor nad její hlavou.

„Která?“ odpověděla Henleyová takovým způsobem, že to Pellaciu přimělo na ni pohlédnout. Promnul si váčky pod očima.

„Ten mrtvý.“

„Ten mrtvý je Caleb Silas Annan.“

„Ovšem on sám si říká prorok doktor Caleb Silas Annan,“ doplnil Ramouter.

„Prorok?“ zeptal se Pellacia nevěřícně. „Jak to víte?“

„Stojí to na plakátech a ve zpravodajích, které jsme viděli ve foyer, a je to všude na webových stránkách té církve,“ vysvětlil Ramouter.

„Církev vlastně pojmenoval po sobě, a rozhodně není doktor.“

„A jak víte tohle?“

Henleyová se usmála, když na ni Stanford vědoucně mrkl. Věděl, že je v té chvíli na Ramoutera tak trochu pyšná.

„Ověřil jsem to u lékařské rady. Nefiguruje v databázi jako registrovaný ani jako neregistrovaný lékař. Na základě rychlého hledání na Googlu si myslím, že ve skutečnosti nemá žádný doktorský titul, ale je známý,“ odpověděl Ramouter.

„My ho taky známe?“ zeptal se Pellacia.

Henleyová přikývla a podala mu kopii Annanových trestních záznamů. „Oficiálně jsme ho ještě neidentifikovali, ale je v celostátní počítačové síti. Záznamy ukazují, že Caleb Silas Annan má tři falešná jména: Kaysen Abani, David Onyeka a Edward Silas Annan. V roce 2008 byl u korunního soudu v Southwarku odsouzen pro podvod a dostal tři a půl roku vězení.“

Stanford v rohu místnosti lehce hvízdl. „To muselo být něco velkého. Člověk nedostane tři a půl roku za nějakou chybu v řidičáku.“

„Ne, to ne,“ souhlasil Pellacia a listoval Annanovým spisem. „Ať ho odsoudili za cokoli, musela to být těžká váha. Tady se píše, že se má hlásit na policejní stanici ve Stoke Newingtonu jedenadvacátého února.“

„No, tak to už nestihne,“ poznamenal Stanford.

„Víme, proč ho vyšetřovali?“ zeptal se Pellacia a ignoroval Stanforda.

„Systém vypadl, tak nemáme ponětí,“ odpověděla Henleyová. „Požádala jsem Joannu, aby kontaktovala kustoda ve Stoke Newingtonu a zjistila, kdo má ten případ na starosti a proč byl Annan zatčen. Pokud jde o nejbližší příbuzné, jeho ženou je zřejmě Serena Malikah Annanová, která na rozdíl od svého manžela žádný trestní záznam nemá.“

„Řekl jí někdo, že její manžel zemřel?“

„Ještě ne.“

„Co myslíš tím ještě ne?“ Pellaciovy rty se tiše pohybovaly, když důrazně pronesl: „Uplynulo už skoro pět hodin od chvíle, kdy bylo nalezeno jeho tělo.“

„To vím,“ pokusila se Henleyová udržet klidný tón hlasu. „Ale nechtěla jsem, aby to udělali jen dva místní strážníci, a když tam předtím šli Stanford s Eastwoodovou, nezastihli Serenu Annanovou doma. Zajdeme tam později s Ramouterem a pokusíme se jí to oznámit.“

Ramouter překvapeně trhl hlavou. „My?“

„Ano, my. Poslední, co chci, je, aby pár nezkušených policistů oznámilo paní Annanové, že její manžel byl zavražděn, a ona aby pak bloumala po domě, čekala na nás a příslušné pracovníky pro kontakt s rodinou.“

„Podařilo se ti aspoň zajistit ty pracovníky?“ zeptal se Pellacia.

„Podařilo se mi chytit Bethany Stewartovou a seržanta Levinea. Bethany nebyla zrovna nadšená.“

„Ta nikdy není z ničeho nadšená.“

„To jí těžko můžeš mít za zlé. Dělá styčného pracovníka u tří případů vražd a u vyšetřování zmizelé osoby. Vydáme se tam, jakmile mi pošle SMS s přibližným časem, kdy tam budou oni.“

„A ta druhá oběť? Máte tušení, kdo to je?“

„Vůbec,“ odpověděla Henleyová. „Přijali ho na jednotku intenzivní péče v Lewishamské nemocnici. Naposled jsem slyšela, že si lékaři vůbec nejsou jistí, jestli přežije noc. Doufejme, že to zvládne.“

„Pokus o vraždu nebo vražda, v tom není žádný velký rozdíl,“ pokračoval Pellacia. Telefon v jeho kanceláři začal zvonit a Henleyové cinkla esemeska.

„To je zásadní rozdíl,“ namítla Henleyová a naznačila Ramouterovi, aby si vzal kabát. „Přinejmenším jedna rodina může mít pořád trošičku naděje.“

Uzávěra Rotherhitheského tunelu během dne zavinila, že provoz na silnici A2 nabral šnečí tempo. Když na semaforu v Blackheath Hill naskočila červená, Henleyová upřela oči na silnici. Za dvěma jízdními pruhy uprostřed volného prostranství bylo místo, kde ji Olivier před téměř třemi lety pobodal.

Ramouter vedle ní lehce hvízdl a poklepal na telefon.

„Co hledáte?“ zeptala se Henleyová.

„Chtěl jsem se podívat, kolik stojí Annanův dům. Koupili ho před pár lety. Hádejte, kolik za něj zaplatili?“

„Je to v Blackheathu. Pravděpodobně nějakou směšnou částku. Milion a půl.“

„Kdepak. Dva miliony. Šest ložnic, čtyři koupelny, střešní terasa. Víte, co bych si za takovou cenu mohl koupit v Bradfordu?“

„Celé město,“ ušklíbla se Henleyová. Kolona aut se konečně rozjela.

„Hahaha, to je jen… jak se tomu říká?“

„Sarkasmus. Ale vážně, proč to zkoumáte?“

Ramouter pokrčil rameny. „Říkala jste, že má záznam pro podvod. Nemyslím, že by si vydělal tolik z platu pastora, a navíc má ještě SUV za šedesát tisíc liber zaparkované před kostelem. Jak se vůbec vydělávají peníze vedením církve?“

„Byl byste překvapený.“

„Může mít na svědomí tu druhou oběť zavřenou nahoře a umučenou skoro k smrti. To přece nejde, aby byl někdo zamknutý v kostele, který se jmenuje po nějakém člověku, a aby o tom tenhle člověk ani nevěděl.“

„Vidím, že vám opravdu vrtá hlavou, že církev pojmenoval po sobě.“

„Vypadá to prostě trochu domýšlivě.“

Henleyová si oddechla, když vyjela druhým výjezdem na okruhu a zamířila na Shooters Hill.

„Jestli, a to je důležité, jestli se ukáže, že Caleb Annan věděl o tom člověku v zamčené místnosti, pak se tím budeme zabývat, ale mějte na paměti, že Caleb Annan bude vždycky obětí vraždy. Nic se na tom nezmění.“

Nad třípodlažním domem s čerstvou omítkou z šedých oblázků visel dorůstající měsíc. Na Henleyovou to udělalo dojem, když po štěrkové cestě mlčky přijížděla k domu.

„Kolikrát jste tohle dělal?“ zeptala se Ramoutera.

„Co přesně myslíte?“

„Kolikrát jste musel někomu zaklepat na dveře a říct jim, že člověk, kterého milovali, je mrtvý?“

Ramouter si urovnal šálu kolem krku, ale oči měl sklopené. „Nikdy,“ odpověděl a otevřel dvířka.

„Ani jste nikdy nebyl s jiným policistou –“

Henleyová se zarazila, jak se ostrý ledový vzduch prodral pootevřenými dveřmi a uhodil ji do tváře.

Ramouter zakroutil hlavou. „Nebudete mě nutit, abych to udělal, že ne?“

Henleyová nestačila odpovědět, protože se aktivoval senzor zachycující pohyb a oba dva osvítil reflektor.

(7)

Žena, která otevřela dveře, se k domu nehodila. Bylo jí asi pětadvacet a nebyla nalíčená. Vlasy měla zakryté pevně stočeným modrobílým šátkem, ale po stranách vykukovaly konečky černých pramenů. Henleyová nedokázala rozeznat, k jakému etniku patří, vypadala však, jako by udělala všechno, jen aby zakryla, že je krásná. Henleyová ukázala průkaz.

„Dobrý večer, jsem inspektorka Henleyová a tohle je můj kolega, konstábl Ramouter.“

Úvodní představení vůbec nezafungovalo jako podnět, aby žena otevřela dveře naplno.

„Co chcete?“ Hlas byl mírný a jemný, ale měl lehký zpěvavý rytmus. Opatrně vystrčila ruku skulinou a uchopila průkaz Henleyové.

„Přišli jsme si promluvit s paní Serenou Annanovou. Je doma? Je důležité, abychom –“

Dveře jí zaklaply před obličejem.

„Nejsou moc pohostinní,“ poznamenal Ramouter a hned potom se dveře opět otevřely.

„Očekává vás paní Annanová?“ zeptala se žena. „Obvykle mi říká, když má mít hosty.“

„Nejde o společenskou návštěvu,“ odpověděla Henleyová podrážděně. „Kdo jste?“

Žena se přikrčila jako dítě kárané rodiči.

„Dalisay Ocampová. Patřím k rodině. Promiňte, pojďte dál.“

Henleyová udržela nehybnou tvář a Ramouter nasadil svůj známý výraz vyjadřující: Co to k čertu má znamenat?

Vešli do chodby. Dům vyhlížel a voněl přepychově. Ve vzduchu visela těžká aromatická vůně ovoce připomínající skleněnou lahvičku oblíbeného oleje do koupele u její tchyně, kterou Emma snaživě vylila do záchodu. Henleyová by toho byla měla litovat, ale nestalo se to. Už dávno si uvědomila, že jediná věc, která by její tchyni obšťastnila, by bylo, kdyby se rozvedla s jejím synem.

„Tohle jsou děti Annanových?“ zeptala se Henleyová, když se zastavila u mahagonového stolku při stěně s fotografií dvou usmívajících se dětí. Chlapec a děvče ve svátečních nedělních šatech. Pózující a neteční.

„Ano,“ odpověděla Dalisay téměř spiklenecky, jako by odhalovala informaci, kterou neměla mít. „Maliah je sedmiletá a Zyonovi je pět.“

Nad stolkem visel velký obraz Sereny Annanové s manželem. Vlevo na zdi byl umístěn zlatý krucifix. Vypadal spíš jako bohatá ozdoba než jako symbol náboženské odevzdanosti. Kdyby nebylo fotografie, Henleyová by těžko dospěla k závěru, že jde o rodinný dům. Žádné hračky, žádné nesourodé páry bot nebo lego na schodišti. Žádné oblečení sušící se na radiátoru. Žádné balíčky u dveří. Působilo to sterilně, jako by z nábytku právě odstranili igelit.

„Počkejte tu, prosím,“ řekla Dalisay. „Zavolám paní Annanovou.“

Henleyová sledovala, jak Dalisay pokládá ruku na plaňky zábradlí a opatrně stoupá po schodech pokrytých kobercem, jako by se bála, že tam zanechá otisk.

„Je tu nepřirozeně čisto,“ poznamenal Ramouter. Postavil se stranou a dával si pozor, aby nešlápl na koberec fuchsiové barvy uprostřed místnosti. Na zdích bylo víc obrázků. Svatby, křty. Obvyklé školní fotografie malých dětí bez předních zubů. Bíle vázaná bible ležela na konferenčním stolku uprostřed místnosti vedle otevřeného notebooku. Henleyová nestačila prozkoumat, co je na obrazovce, protože do pokoje vešla žena.

„Dalisay mi vysvětlila, že jste od policie.“ Serena Annanová byla vyšší než Henleyová i Ramouter. Henleyová odhadovala, že v pantoflíčkách měří asi sto osmdesát centimetrů. Vlasy měla sčesané do volného uzlu. Zavřela za sebou dveře.

„Správně, paní Annanová. Jsem inspektorka Henleyová z útvaru sériových zločinů z policejní stanice v Greenwichi.“

„A kdo jste vy?“ Serena se otočila obličejem k Ramouterovi, jako by si právě uvědomila, že je v místnosti ještě někdo další a je cítit.

Ramouter se představil. Choval se zdvořile, ale Henleyová mu na čele poznala lehké náznaky úzkosti. Něco v žaludku jí napovídalo, že Serena nebude moc překvapená ze zprávy, kterou se jí chystá sdělit. Uplynuly tři minuty a ona se stále ještě nezeptala na manžela. „Paní Annanová, obávám se, že mám pro vás velmi špatnou zprávu. Váš manžel –“

„Stalo se mu něco?“

„Je mi to velmi líto, ale musím vás informovat, že Caleb zemřel.“

Henleyová čekala obvyklé protesty typu Lžete. Jste ve špatném domě. Musela jste se splést. Vždyť jsem s ním ráno mluvila, jenže nepřišel domů. Avšak dočkala se jen nevysloveného a skličujícího přijetí.

„Co se mu stalo? Nějaká nehoda?“ zeptala se konečně Serena.

„Ne. Nebyl účastníkem žádného automobilového neštěstí.“

Existovala pravidla. Postup, jak má člověk informovat nejbližší příbuzné, že jejich milovaní jsou mrtví. Dostalo se jim školení o tom, jak používat vhodný jazyk. Jemný jazyk. Empatický, ale někdy člověk musel nános zdvořilosti prostě odloupnout. Henleyové něco napovídalo, že Serena Annanová to zvládne.

„Někdo ho zabil, paní Annanová.“

„Cože, zabil?“ zeptala se Serena a posadila se na pohovku. Položila si ruce do klína a narovnala velký diamantový prsten na ruce. Kůže na čele se složila do jemných vrásek, jak se zaměřila na Henleyovou.

Henleyová zkoumala Serenin obličej, zda tam najde nějaké známky šoku, popření nebo hněvu, ale neobjevila nic. Takový nedostatek emocí vyvedl Henleyovou z míry.

„Tělo vašeho manžela objevila v kostele uklízečka Uliana Pionteková v jednu hodinu padesát minut dnes odpoledne,“ pronesla pomalu Henleyová.

„Víte jistě, že je to Caleb?“

„No, oficiálně ztotožněn ještě nebyl.“

„Říkáte, že ho našla uklízečka?“

„Ano.“

„Mohla se splést. Není moc spolehlivá.“

„Potřebujeme, abyste Caleba oficiálně identifikovala,“ prohlásila opatrně Henleyová.

„Chcete, abych to udělala já?“

„Pokud byste se necítila schopna –“

„Jsem víc než schopna,“ odpověděla energicky Serena.

Henleyová se cítila čím dál víc nesvá. Čekala na nějakou známku toho, že Serenu zpráva zasáhla, ale nic takového neviděla. Žádné protesty, žádné mumlání o nedůvěře, žádné slzy.

„Kdy chcete, abych identifikovala toho… toho člověka, kterého jste našli?“ zeptala se Serena.

„Nemusíte ho identifikovat hned teď a já bych vás o to ani nežádala. Je to pro vás šok,“ poznamenala Henleyová. „Nemusíte to dělat sama. Mohla byste –“

„Budu muset dát vědět rodině,“ prohlásila Serena obchodním tónem. „A pastorské radě a… ach, Bože můj… dětem…“

To bylo poprvé, kdy Serena Annanová projevila něco jako slabost, protože se kousla do spodního rtu a vyběhla z místnosti.

„Je to jen můj dojem, nebo nevypadala zas tak překvapeně?“ zašeptal Ramouter.

„Ne, nevypadala,“ odpověděla potichu Henleyová. Ozval se pronikavý tón zvonku, a když se otočila, uviděla Dalisay, ženu, která jim předtím otevřela dveře, jak svižně kráčí halou. Bylo slyšet otevírání dveří a pak Henleyová uslyšela důvěrně známý chraplavý hlas Bethany.

„Omlouvám se, že jdeme pozdě,“ ozvala se Bethany, když ji se seržantem Levinem uvedli do pokoje.

„To je v pořádku,“ odpověděla Henleyová. „To je vždycky tak, buď se to stihne, nebo ne. Seržante Levine, myslím, že ještě neznáte detektiva konstábla Ramoutera.“

„Ještě jsem neměl to potěšení,“ odpověděl Levine a stiskl Ramouterovi ruku. Levine už překročil důchodový věk a měl by sedět doma a plánovat partie golfu, ale nedokázal se vyrovnat s nudou. Byl jedním z jejích oblíbených vazebních dozorců, když pracovala na policejní stanici ve Walworthu, jenže věděla, že se lidé dají snadno oklamat jeho dědečkovským vzhledem. Choval se vlídně a empaticky a přitom byl ostrý a vnímavý a uměl člověka srovnat během několika vteřin.

„Á, ještě další,“ poznamenala Serena Annanová, která se vrátila. Henleyová hledala stopy zármutku, červené oči nebo popotahování nosem, ale nic takového nebylo znát. Serena měla upravenější vlasy a čerstvě namalované rty. Opřela se zády o pohovku, přehodila kotník přes kotník a dotkla se diamanty vykládaného krucifixu, který jí visel na zlatém náhrdelníku kolem krku.

Nepoložila žádné otázky, když jí Bethany vysvětlovala, kdo je ona a seržant Levine a jaká je jejich úloha jako policistů fungujících coby podpora rodiny oběti.

„Zapomněla jsem na dobré způsoby,“ poznamenala Serena. „Dali byste si šálek čaje nebo kávy? Zařídím, aby vám je Dalisay přinesla.“

„Ne, děkujeme. My s Ramouterem jsme v pohodě,“ odpověděla Henleyová. „Než odejdeme, mám jen pár dalších otázek. Kdy jste naposled viděla vašeho manžela, paní Annanová?“

„Včera večer, asi v půl sedmé. Poslední nedělní bohoslužba skončila ve dvě. Přijeli jsme domů a naobědvali jsme se. Potom se díval s dětmi na film a já jsem něco dělala v pracovně. V půl sedmé pak odešel zpátky do kostela na hodiny biblického studia.“

„Proč váš manžel chodil do kostela tak pozdě?“

„Manžel je dobře známý a oblíbený pastor. Lidé nás uznávají,“ odpověděla Serena trochu strojeně. Nerozváděla to. „Po bohoslužbě se s ním členové kongregace chtějí ještě setkat. Soukromé studium bible, modlitby, zpovědi.“

„Zpovědi?“

„Lidé mají tendenci probírat, když cítí, že jsou o krok blíž k Bohu. Bez ohledu na nedostatky božího posla.“

Henleyová se musela držet, aby se okamžitě nezeptala: „Co myslíte těmi nedostatky?“ Serenino chování bylo natolik pod kontrolou, že si byla stoprocentně jistá, že zmínka o nedostatcích jejího manžela byla záměrná.

„Kdy jste měla naposledy nějakou zprávu o Calebovi?“ zajímala se.

„Poslal mi esemesku, když Dalisay uložila děti do postele. Psal mi, že se vrátí pozdě. Bylo asi tři čtvrtě na dvanáct.“ Serena vstala a kráčela ke krbové římse, kde se nabíjel její telefon. Odrolovala na displeji a podala ho Henleyové.

Dostanu se domů pozdě. Lincoln se zdržel a já musím vyřídit pár věcí na zítra.

„Kdo je Lincoln?“ zeptala se Henleyová a vrátila telefon Sereně.

„Lincoln Okafor je jeden z pastorových pomocníků. Zná naši rodinu hodně let. Je nám oddaný.“

„Neměla jste obavy, když manžel nepřišel domů?“ zeptala se Henleyová.

„Ne. Jak jsem řekla, poslal mi esemesku, že se vrátí pozdě. Usnula jsem, a když jsem se ráno probudila, měla jsem za to, že odjel na cvičení s osobním trenérem. Zeptala jsem se hospodyně Dalisay, jestli ho viděla –“

„Hospodyně? Tak to jsem se spletla. Myslela jsem, že je rodinná přítelkyně,“ poznamenala Henleyová záměrně.

„Určitě ne,“ usmála se Serena upjatě. „Je domácí pomocnice.“

Henleyová se rozhodla, že nebude tlačit na pilu. „Takže jste se zeptala Dalisay, jestli viděla Caleba?“

„Správně. Řekla, že ne.“

„A vy jste se s ním nezkoušela spojit?“

„Nebylo třeba, protože mi poslal další esemesku, když jsem odvezla děti do školy.“

„Dneska ráno?“ zeptal se Ramouter. „Manžel vám poslal esemesku dneska ráno?“

„Vždyť to říkám,“ odsekla Serena. Přidržela si telefon u obličeje, aby ho odemkla, a pak ho podala Ramouterovi.

„Devět třináct dnes ráno.“ Ramouter ukázal telefon Henleyové.

Promiň, že jsem se včera v noci neukázal. Nechtěl jsem tě rušit. Spal jsem ve volném pokoji. Brzy jsem vstal a odjel za KJ. Později vysvětlím, slibuju. Líbám.

„Posílal vám Caleb obvykle takové esemesky?“ zeptal se Ramouter.

„Ano. Vždycky mi napsal, jestli se opozdí,“ odpověděla Serena.

„Kdo je KJ?“

„Kareem Jarret. Osobní trenér.“

„Máte jeho adresu a telefon?“

„Můj osobní trenér to nebyl,“ odpověděla Serena mrazivě. „Určitě ty údaje najdete na internetu.“

„Mrtví neposílají esemesky,“ prohlásil Ramouter a otevřel dveře spolujezdce u auta Henleyové. „Dneska v 9:13 nemohl Caleb Annan manželce nic psát. Není to možné.“

„Já vím,“ povzdechla krátce Henleyová, když se posadila na místo řidiče. „A naprosto se tím vylučuje možnost, že šlo o lupiče. Ať zabil Caleba Annana kdokoli, dobře ho znal a znal taky jeho ženu.“

„Chcete říct, že to byla plánovaná vražda?“

„Možná ne plánovaná, ale ten někdo se určitě snažil zakrýt stopy.“

(8)

Ramouter zvedl šálek a postavil ho zpátky na stůl, aniž z něj upil. Nikdy nepil čaj, kávu ani vodu, když měl sezení s psychoterapeutem doktorem Markem Ryanem, vyhýbal se jeho otázkám a nakonec na ně odpovídal.

„Ještě jednou se omlouvám, že jsem přišel pozdě,“ prohlásil a marně se snažil vsedě na židli uvolnit.

„To je v pořádku,“ odpověděl Mark. „Naštěstí pro vás člověk objednaný na osmou zrušil schůzku. Tak jak to jde od doby, kdy jsme se viděli naposledy?“

„Blbě,“ připustil Ramouter. „V poslední době to jde blbě. Bylo pár týdnů, kdy jsem se vrátil z Bradfordu, kde jsem dobře spal, dobře jedl… dělal jsem, co je správné.“ Zarazil se, když mu došel dech a hrdlo se sevřelo.

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Mark. „Dejte si čas.“

„Myslel jsem, že už vám nezavolám, ale pak před dvěma týdny…“ Ramouter se zarazil a přejel si rukama po bradce, silně popotáhl a otřel si slzy. „Zatraceně, to je trapné… promiňte. Omlouvám se.“

Uplynuly celé týdny od chvíle, kdy se složil a rozplakal. Poprvé se to stalo měsíc po opuštění nemocnice, kam ho přivedl Olivierův útok. V Ramouterově ulici došlo k výpadku elektrického proudu a on stál potmě ve sprše a tekoucí voda se postupně měnila z teplé na studenou. Slyšel zvuky, ale nevěděl jistě, jestli je to jeho vlastní dech, nebo dech někoho jiného. Sklouzl na podlahu a plakal, dokud elektřina znovu nenaskočila.

„Salime, není tu nic, za co byste se měl stydět,“ ozval se Mark a podal mu krabici papírových kapesníků.

„Normálně usnu. To není problém. Usínám bez potíží, ale pak se vzbudím ve dvě nebo ve tři a začne to. Mozek začne pracovat a já ho vidím, čichám a cítím nad sebou.“

„Můžu vám předepsat krátkou kúru prášků na spaní.“

„Ne, žádné návykové látky,“ protestoval Ramouter. „Znám se. Mám… mám osobnost náchylnou k závislostem.“

„Měl jste už nějaké problémy se závislostí?“

Ramouter se zhluboka nadechl. „Trochu jsem ujížděl na pilulkách, na trávě, a pak trochu kokain, ale zvládl jsem to. Radši bych zkusil něco přírodnějšího, než začnu s chemií.“

„Vraťme se k vašim problémům se závislostí,“ odpověděl Mark. Přesedl si na židli. „Jak dlouho to je?“

„Začalo to, když jsem skončil vysokou. V té době mi ani nepřišlo na mysl, že bych se dal k policii.“

„Co jste dělal?“

„Pracoval jsem pro pojišťovací společnost. Začal jsem tam po skončení studií. Platili dobře, jenže jsem to nesnášel. Působí trochu hloupě, když řeknu, že tam bylo hodně tlaku ze strany kolegů, když je člověku něco přes dvacet, ale tak to začalo.“

„Tlaku kolegů můžeme být vystaveni v každém věku.“

„Myslel jsem, že mám rozum a zvládnu to, protože šlo jen o pár dávek na šňupání v pátek večer, když jsme šli popít. Páteční večery se pak změnily na sobotní večery a pak pondělní rána, než jsem si vůbec dal kafe.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Asi rok a půl. Nemyslel jsem si, že jsem závislý, protože jsem to nepraktikoval každý den. Šlo jen o tvrdou práci a tvrdou zábavu. Byl jsem idiot.“

„A jak jste tedy přestal? Co vás přimělo dospět k rozhodnutí, že už ne?“

Ramouter se opřel na židli a kroutil snubním prstýnkem. Uplynula už léta od doby, kdy myslel na chvíli, v níž se rozhodl přestat. „Na záchodech v jednom klubu v Manchesteru jsem uviděl předávkovaného člověka. Strašně mě to vyděsilo, protože jsem si právě koupil pytlíček od stejného dealera. Jako by mi někdo v životě rozsvítil světlo. Přestal jsem s tím ten večer.“

„Měl jste nějakou pomoc? Poradnu, rehabilitaci?“ zeptal se Mark.

„Několikrát jsem se ozval anonymním narkomanům a účastnil se pár setkání, jenže se mi nelíbilo být mezi tolika… Vím, že to zní špatně.“

„Nechtěl jste být mezi tolika jinými narkomany. Není neobvyklé to tak vnímat.“

„Ale je hnusné takhle přemýšlet. Jako bych se na ně díval spatra a myslel si, že jsem lepší než oni, a přitom nejsem.“

„Samozřejmě, ovšem právě tyhle chvíle nás nutí soustředit se na to, kdo jsme a co jsme udělali.“

„Asi ano,“ souhlasil Ramouter smutně.

„Podívejme se na to s odstupem. Zvládl jste náročnou dobu. Není moc lidí, kteří mají tolik sebeuvědomění, aby si poctivě přiznali, jakým člověkem se stávají.“

„Ale neplánoval jsem stát se policistou.“

„Tak jak k tomu došlo?“

„Víte, nebylo to momentální rozhodnutí. Určitě jsem vyplnil žádost a vymazal ji asi šestkrát a pak jsem si prostě pomyslel: Je mi jedno, co řekne rodina; udělám to.“

Ramouter se napřímil na židli a pocítil menší úlevu od napětí v těle poté, co tak dlouho pociťoval tíhu nezasloužené viny.

„Díky, že jste se mi svěřil. Vím, že to pro vás určitě nebylo lehké,“ poznamenal Mark a uchopil svůj šálek čaje.

„Pomáhá, že vám důvěřuju.“

„Vím, že jsme o tom mluvili už dřív, ale bude chtít nějaký čas, abyste nejdřív přijal, co vám Olivier udělal, a pak se od toho odpoutal. Utrpěl jste trauma.“

„Jo, jenže to je přece součást mojí práce. Není to tak, že bych se upsal pohodlné práci na finančních zločinech. Patří to k tomu.“

„Ne, nepatří,“ prohlásil Mark energicky. „Nikdo se neupisuje k tomu, že se nechá téměř zabít, a pravda je, že ve vašem policejním výcviku není nic, co by vás na to připravilo.“

„Možná kdybych byl zkušenější.“

„Jaký rozdíl by v tom byl?“ zeptal se Mark a zakroutil hlavou. „I kdybyste pracoval pro útvar sériových zločinů dva týdny nebo dvanáct let, nic by vás nepřipravilo na útok… zuřícího psychopata.“

Ramouter se opřel o opěradlo a podrbal si jizvu pod rukávem svetru, kterou Mark nemohl vidět.

„Víte, co to je, když se nedokážete pohnout?“ zeptal se potichu. „Vidíte všechno, slyšíte všechno, uvědomujete si svůj vlastní strach, ale nemůže z toho utéct?“

„Myslel jste si, že zemřete?“

„Že zemřu? Já si myslel, že mrtvý jsem, dokud jsem neuviděl Henleyovou, jak na mě třeští oči.“

„Vyprávěl jste jí o tom?“ zeptal se Mark. „Jak jste se cítil a co se děje teď?“

Ramouter zakroutil hlavou. „Má mě učit, ne podpírat.“

„Viníte ji z toho?“

„Ne, ne. Nebyla to její chyba. Věděl jsem, že v tom domě není něco v pořádku, ale kdybych utekl, neudělal bych dobře svou práci a tým by mě nerespektoval.“

„Co vaše manželka, rodina, přátelé? Mluvíte s nimi o tom?“

„Nemůžu to nakládat na Michelle,“ odpověděl Ramouter. „Musí toho tolik zvládat. Jedna věc je, když člověku diagnostikují raný výskyt demence, ale skutečně s tím pak žít je něco úplně jiného. Nemá žádné dobré dny. Jak si má člověk užívat prchavý okamžik normálnosti, když ví, že jednoho dne zapomene vlastní jméno? Je dost zlé, že Michelle s Ethanem bydlí přes tři sta kilometrů daleko v Bradfordu a já jsem tady. Měl bych být doma, ale to je –“

Ramouter se zarazil.

„Co to je?“ zeptal se Mark a předklonil se.

Ramouter nemohl říct nahlas, že nechce domů. Jenže byla pravda, že bylo snadnější probít se nocí beze spánku a vzpomínkami na Oliviera zaplavujícími jeho představy než zvládat skutečnou noční můru a pozorovat svou manželku, jak mu mizí před očima.

(9)

Mrtví neposílají esemesky.

Ramouterova slova stále doznívala Henleyové v hlavě, když strčila klíč do předních dveří. Caleb Annan byl nejméně dvanáct hodin mrtev, když se Henleyová a Ramouter dostali na místo činu, osmnáct hodin bylo maximum. Henleyová odhadovala jeho smrt nejpozději na půl třetí ráno. Přesto Caleb poslal mobilem zprávu své ženě kolem půlnoci a sdělil jí, že dlouho pracuje. Bylo možné, že tu zprávu poslal, když byl už se svým vrahem?

„Zavři dveře. Uteče všechno teplo,“ zavolal Rob z kuchyně.

„Promiň,“ odpověděla mu hlasitě Henleyová a pověsila kabát na zábradlí do patra, zatímco k ní běžela fenka Luna a nadšeně vrtěla ocasem.

„Ahoj, krasavice,“ pozdravila ji Henleyová, pohladila Lunu po hlavě, rozhlédla se po svém domově a pokusila se představit si, jak by ho vnímal někdo cizí, kdyby do domu vkročil poprvé. Závan tepla z radiátoru, oblíbené modré boty její dcery na podlaze vedle červenofialového batůžku s jednorožci. Zvuk televize v pozadí, dveře do přístěnku pod schody lehce pootevřené a kořeněná sladká vůně karibské kuchyně. Na rozdíl od domácnosti Annanových nebylo v domově Henleyové nic umělého, snad kromě citu mezi ní a manželem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Rob, když za ním přišla do kuchyně. „Byla jsi nedostupná.“

„Nový případ, to je všechno. Měla jsem v plánu jít domů dřív, ale celý den mi utekl. Promiň. Kde je Ems?“

„Už v posteli. Byla si hrát u kamarádky a úplně ji to vyřídilo.“

Když Roba políbila, odřelo jí tvář jeho strniště. Položila mu ruku na pravou stranu obličeje. „Nemáš v plánu nechat si narůst vousy, že ne? Tohle je aspoň třídenní porost.“

„Neměj strach. Ráno se oholím. Radši si připrav žaludek, navařil jsem toho jak ve filmu Bitva kuchařů.“

Henleyová si položila ruku na břicho. Poslední, co snědla, byla tyčinka Twix a půl sáčku bramborových lupínků, než se s Ramouterem vydali do Annanova domu.

„Opravdu umírám hlady.“ Zvedla utěrku a nasála vůni kořeněného mletého hrášku z hromady placek roti na talíři. „Udělal jsi pravý shal puri roti?“

„Jo. Tvoje teta Celia mi to vysvětlila a poradila mi. Máme taky kůzlečí karí.“

„Ty jsi můj největší poklad,“ odpověděla Henleyová, vzala tenkou placku z talíře, kousek odtrhla a vložila si ho do pusy. Slova jí v uších zazněla falešně. Za uplynulý půlrok se snažila věci urovnat, ale bylo to těžké. Možná by ta slova působila autenticky, kdyby opravdu cítila vinu za to, že se minulý rok vyspala s Pellaciou. Někdy měla pocit, že kdyby s Robem trávila příliš mnoho času, nakonec by z ní vycítil zradu. „Dej mi jen dvacet minut,“ dodala. „Musím ze sebe nejdřív smýt celý den.“