Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.
Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

Wiedersehen in der Tuchvilla

Copyright © 2022 by Blanvalet Verlag a division of Penguin Random House
Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by Nikaa / Trevillion Images und Shutterstock.com

Jacket design © by Johannes Wiebel / punchdesign

Translation © 2023 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5253-6

Obsah

Obyvatelé panského domu

První díl

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Druhý díl

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Třetí díl

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

Obyvatelé panského domu

Rodina Melzerových

Johann Melzer (1852–1919), zakladatel Melzerovy textilní továrny

Alicia Melzerová (*1858), roz. von Maydorn,
vdova po Johannu Melzerovi

Děti Johanna a Alicii Melzerových a jejich rodiny

Paul Melzer (*1888), syn Johanna a Alicii Melzerových

Marie Melzerová (*1896), roz. Hofgartnerová,
manželka Paula Melzera, dcera Luisy Hofgartnerové
a Jacoba Burkharda

Leopold zvaný Leo (*1916), syn Paula a Marie Melzerových

Dorothea zvaná Dodo (*1916), dcera Paula a Marie Melzerových

Kurt zvaný Kurti (*1926), syn Paula a Marie Melzerových

Elisabeth Winklerová zvaná Lisa (*1893), roz. Melzerová,
rozvedená von Hagemann, dcera Johanna a Alicii Melzerových

Sebastian Winkler (*1887), druhý manžel Lisy Winklerové

Johann (*1925), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Hanno (*1927), syn Lisy a Sebastiana Winklerových

Charlotte (*1929), dcera Lisy a Sebastiana Winklerových

Katharina Schererová zvaná Kitty (*1895), roz. Melzerová, ovdovělá Bräuerová

Alfons Bräuer (1886–1917), první manžel Kitty Schererové

Henriette zvaná Henni (*1916), dcera Kitty Schererové
a Alfonse Bräuera

Robert Scherer (*1888), druhý manžel Kitty Schererové

Další příbuzní

Gertrude Bräuerová (*1870), vdova po Edgaru Bräuerovi

Tilly Kortnerová (*1896), roz. Bräuerová,
dcera Edgara a Gertrudy Bräuerových

Ernst von Klippstein (*1891), bývalý manžel Tilly Kortnerové

Elvira von Maydorn (*1860), švagrová Alicii Melzerové,
vdova po Rudolfovi von Maydorn

Zaměstnanci panského domu

Fanny Brunnenmayerová (*1863), kuchařka

Else Bognerová (*1873), pokojská

Hanna Weberová (*1902), děvče pro všechno

Humbert Sedlmayer (*1896), komorník

Christian Torberg (*1911), zahradník

Gustav Bliefert (*1889–1930), zahradník

Auguste Bliefertová (*1893), bývalá pokojská

Liesel Bliefertová (*1913), pomocnice v kuchyni,
dcera Augusty Bliefertové a Klause von Hagemann

Maxl (*1914), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Hansl (*1922), syn Augusty a Gustava Bliefertových

Fritz (*1926), syn Augusty a Gustava Bliefertových

První díl

1

Duben 1939

Silueta sochy Svobody se v dálce scvrkávala, brzy z ní zůstala jenom tenká šedivá čárka na obzoru, a nakonec zmizela v oparu úplně. Bremen brázdila Atlantik, vlny mohutněly, loď se zvedala a klesala. Bylo znát, jak lodní stroj pracuje na plné obrátky.

„My už se s maminkou nikdy neuvidíme?“ zeptal se třináctiletý Kurti, jenž stál u zábradlí vedle Paula a upíral zrak tam, kde před pár minutami zmizelo město New York a linie pobřeží.

„Samozřejmě že ji zase uvidíme, ty hlupáčku,“ odpověděla Dodo dřív, než se Paul vzmohl na nějaké vyjádření. „Příští rok pojedeme do New Yorku zase a navštívíme ji. Možná i dřív…“

„Až za rok, to je strašně dlouho…“

„Uběhne to rychleji, než si myslíš, Kurti!“

Chlapec zmlkl. Křečovitě se držel bíle natřeného kovového zábradlí a díval se dolů na temné vlny proudící kolem lodního trupu.

„Myslím, že mi bude zase špatně,“ zamumlal.

Paulovi se konečně podařilo vymanit z depresivní nálady, jež ho už kolik dní nechtěla pustit a dnes se vystupňovala až v bolestnou tíseň.

„Ale ne, tentokrát ti špatně nebude,“ uklidňoval synka a pohladil ho po tmavých vlasech. Měl je vlnité a měkké – hustý vlasový porost zdědil po matce.

„Ale jo,“ trval Kurti na svém. „Určitě budu zase blinkat.“

„Tak půjdeme dolů do kajuty,“ navrhla Dodo. „Podíváme se na dárky, které nám maminka zabalila.“

Odvedení pozornosti zabralo – Kurti kývl na souhlas a chytil se ruky starší sestry, která ho vzápětí odvedla kolem postávajících pasažérů ke dveřím.

„Hned za vámi přijdu,“ zavolal za nimi Paul. „Potřebuju ještě trošku čerstvého vzduchu.“

Měl však za to, že už ho neslyšeli, protože oba odcházeli, a ani se neohlédli. Nechal to být. To, že se Dodo tak láskyplně starala o svého malého bratra, pro něj bylo požehnáním. Chlapci to mírnilo bolest z loučení a jemu samému zase skýtalo příležitost najít vnitřní rovnováhu.

Byla to už jeho druhá cesta za Marií a Leem do New Yorku. Od prvního setkání uplynuly dva roky, ale tehdy tam jel sám. Kurti musel do školy a Dodo navštěvovala internát ve Švýcarsku. Paul se tehdy vracel do Německa plný naděje, pevně přesvědčený, že mučivý stav odloučení brzy skončí a Marie se dříve nebo později vrátí domů. Dnes však nechápal, kde se v něm ten tehdejší optimismus vzal. Už tenkrát byly jasně vidět a cítit příznaky tíživé buducnosti v německých zemích. Jenže on je vidět nechtěl. Setkání s Marií zastínilo všechno ostatní. Těch pár blažených dnů, které spolu strávili v malém bytě nebo na procházkách po Central Parku či na výletech k pobřeží, uplynulo jak voda. Po krátké počáteční rozpačitosti přišel stav zamilovanosti, který je vzrušoval stejně jako tenkrát, když se potkali poprvé. Povznášející pocit se proměnil v pevnou jistotu, že už je nikdy nikdo od sebe neoddělí. Ani cizí civilizace, ani mohutný Atlantský oceán, a už vůbec ne nějaký Adolf Hitler, který dříve či později zmizí stejně jako zlý duch.

Jak moc se tehdy mýlil! Čas pracoval záludně a nezadržitelně proti nim a rozděloval je od sebe čím dál víc. Poslední dva roky si pilně dopisovali. Při této druhé návštěvě už věděl, že Marie vede úspěšný obchod s módou a vydělává tolik, že mohla převzít převážnou část nákladů na Dodin internát. Paulova radost však byla upřímná jen zčásti, neboť věděl, komu Marie za svůj obchod vděčí a kdo ji na začátku finančně podporoval: Karl Friedländer, vždy noblesní a žoviální společník jeho ženy, který přicházel tak uhlazený a sympatický a který mu přesto – ano, bylo to tak, a ne jinak – jeho ženu ukradl. Jistě, Marie mu zůstala věrná a nespala s tím mužem, to Paul věděl. A přesto Karl, jak mu říkala, vlastnil všechno to, co představovalo nekonečně velikou část jeho lásky k Marii: dennodenní setkávání, její vřelé pohledy, její úsměvy, pocit, že patří k sobě a jsou tu jeden pro druhého. O finančních příspěvcích, které mu Marie údajně splatila, nechtěl už vůbec mluvit. Karl Friedländer se těšil výsadě, že smí být Marii po boku, kdežto jemu, jejímu manželovi, to bylo odepřeno. Neměl ani možnost nějak vyjádřit svou zlost. Hněv a žárlivost musel uzamknout ve svém srdci a naopak předstírat vděčnost.

Tohle všechno mu při této druhé návštěvě defilovalo před očima názorněji a tíživěji, ale jeho duši skličovalo nejen to. Naděje, že tento stav brzy skončí, již neexistovala.

Robertovy předpovědi se potvrdily v celé jejich hrůze. Jestliže na začátku bylo německým Židům přiznáno právo provozovat obchody a odpírali jim pouze určitá povolání, pak mezitím vše pominulo. Od hrůzné listopadové noci minulého roku, kdy v německých městech hořely synagogy a židovské muže houfně odváděli do táborů, bylo s konečnou platností jasné, co má nacistický stát vepsáno do štítu: všechny Židy, kteří ještě v Německu zůstali, zbavit všech práv a vyhnat je ze země. Augsburští Židé se vraceli z lágrů s oholenými hlavami a panikou v očích a prakticky všichni se rozhodli emigrovat. Ale Robert tvrdil, že stát od vystěhovalců vyžaduje tak vysoké poplatky, že jim zbude jenom holý život, pokud odejdou. Paul stále ještě věřil, že Marie by jako jeho žena zůstala téhle šikany ušetřena, ale při této poslední návštěvě už na to ani nepřivedl řeč.

Najednou pocítil, že je mu zima. Zapnul si kabát, jenž se mu ve větru nadouval. Cestující, kteří vedle něho u zábradlí pozorovali, jak jim kontinent mizí na obzoru, se mezitím rozptýlili všude možně po palubě, mnozí celí promrzlí utekli do kajut, další se zabalili do přikrývek a uvelebili se na lehátkách. Paul se ještě jednou zhluboka nadechl a odešel z paluby, aby dostál slibu a podíval se na Kurtiho a Dodo.

Cestovali druhou třídou. Paul sám sdílel kajutu s Kurtim, Dodo bydlela s jednou mladou Španělkou v méně luxusní vnitřní kajutě, ale jak sama tvrdila, nic si z toho nedělala.

„Pro Kurtiho je to obrovská věc, když se může z postele dívat na moře,“ prohlásila. „Mně je to jedno. Když budu mít náladu na moře, tak prostě vylezu nahoru na palubu.“

Paulova dospělá dcera – Dodo bylo už třiadvacet – samozřejmě věděla, že taková cesta není laciná. Zprvu ani nechtěla jet, neboť rodina už vydala spoustu peněz za její maturitu ve švýcarském internátu. Ale nakonec se dala přemluvit, protože Marie, a především Leo ji po tak dlouhé době toužebně očekávali.

Obě děti našel Paul ve vnější kajutě s horou krabic a dárkového papíru. Marie pro svého nejmladšího nakoupila velkoryse, také Leo přidal jeden dárek a pochopitelně se na věci podílel nevyhnutelný Karl. Kurti dřepěl na zemi a zářil štěstím. Zkoušel nová závodní autíčka, která se nemusela natahovat na klíček a svištěla po podlaze. Doma ve vile spolu Paul a Kurti postavili dřevěnou závodní dráhu pro plechová autíčka. Zabírala skoro celý dětský pokoj. A jezdit po ní mohly jen drahé plechové modely. Gumová autíčka, jež Kurtimu tu a tam někdo daroval, stála vzorně seřazená v polici a snášel se na ně prach.

„Tak co, je v tom něco použitelného?“ zeptal se Paul a předstíral veselost.

„Mercedes už mám,“ zadrmolil Kurti. „Ale není na škodu, že mám teď dva Stříbrné šípy. To je Auto Union typ D, úplně nový model, tati. To mi dal Leo. A od Karla jsem dostal benzinovou pumpu. Koukni! Tady můžeš vzít opravdovou hadici a nalít benzin.“

„Bohužel se musí platit v dolarech a centech,“ ujelo Paulovi, jenž přelétl americké nápisy na plechové hračce.

„To ale přece nevadí, tatínku. Nějaký ten dolar nám snad ještě zůstal, ne?“

„Takže si teď u tebe můžu natankovat,“ odpověděl Paul.

„A já taky!“ přidala se Dodo. „Ale teprve až budu mít nové auto.“

Mariin malý vůz, jímž Dodo nějakou dobu jezdila, totiž věnovali Kitty, jejíž „autíčko“ k její veliké lítosti definitivně vypovědělo službu. Teta Elvira mezitím uzavřela pro Dodo spořicí smlouvu na nový volkswagen, podle níž ho získá za 998 říšských marek. Platí se pět marek týdně, a kdo naspoří přes 700 marek, může se zapsat na seznam čekatelů. Automobilka Volkswagen chce s dodávkami vozů pro každého začít už příští rok.

„Jeden litr, jeden dolar!“ stanovil Kurti vědom si své moci.

„Co?“ vykřikla nesouhlasně Dodo. „To je lichvářská cena! Litr benzinu stojí devětatřicet feniků, a už tak je drahý!“

„U mé pumpy stojí jeden dolar!“ trval Kurti urputně na svém. Pak vzal nový Stříbrný šíp a přejel s ním Paulovi přes boty. „Brrrrrrrm!“

Po mořské nemoci najednou ani stopy. Paulovi se ulevilo. Uznale kývl na Dodo a chystal se uklidit krabice a balicí papíry. Ve velikém lodním kufru se nacházely ještě další dárky. Pro Kitty, Henni a Roberta, pro Gertrudu a Tilly s rodinou, pro Lisu a její děti, a v neposlední řadě i pro zaměstnance továrnického domu. Paul se zprvu zdráhal vzít všechny ty balíčky s sebou. Obával se, že mu celníci udělají díru do kapsy, ale neunesl pohled na Mariin zklamaný obličej a svůj odpor vzdal. Byl to koneckonců důkaz její spjatosti s rodinou a továrnou – tak proč by se teď stavěl proti? Mezitím se mu už udělalo trochu lépe. Bolest z okamžiku loučení s Marií sice zatím nepřekonal, ale podařilo se mu ji aspoň vytěsnit.

Loučili se spolu v jejím bytě. Kufry měli sbalené a dole čekal žlutý taxík, který Paula s Dodo a Kurtim odveze k přístavu. Marie byla oblečená, aby mohla odejít do svého „shopu“. Voněla americkým parfémem a najednou to byla jiná Marie než ta, s níž se poslední společnou noc vášnivě objímal a spal. Zase se shledáme, miláčku, pošeptala mu do ucha. Políbil ji, ale nic na to neřekl. Kdy se spolu zase uvidí? To nemohl předvídat nikdo, protože Německo nezadržitelně směřovalo k válce. A Paul, jenž byl vojákem ve Velké válce, věděl, co to znamená.

Teď klečel na zemi, aby si ještě chvíli pohrál s Kurtim. Potom usednou k obědu v jídelně druhé třídy, a pokud Kurti zůstane ušetřen mořské nemoci i potom, chtěl s ním prozkoumávat loď, možná si s ním párkrát zahraje šoupanou čili takzvaný holandský kulečník. Chlapec byl vše, co mu zůstalo: jeho syn, který už teď projevoval mimořádný inženýrský talent a který – dá-li Bůh – jednoho dne převezme melzerovskou továrnu. Paulovo rozhodnutí, že Kurti zůstane v Německu, Marie respektovala, třebaže byl stejně jako oba jeho sourozenci klasifikován jako „židovský míšenec“. Po celou dobu návštěvy se tohoto tématu nedotkli, a také když Kurti dnes brzy ráno začal fňukat, že by raději zůstal u maminky, Marie ho rozumně a jemně uklidnila. Co by pak bylo s Willim, kdyby ses k němu nevrátil?

Willi byl veliký hnědý pes a vlastně patřil Liesel, ale byl to Kurtiho nejmilejší kamarád na hraní. Argument se skutečně neminul účinkem. Kurti na Marii zděšeně vytřeštil oči a uznal: Máš pravdu, maminko. Williho rozhodně nesmím nechat samotného.

Urážku, jež v tomto dialogu zazněla, Paul pominul. Bylo by přece směšné myslet si, že pes je pro jeho syna důležitější než vlastní otec. Chlapec ještě nechápal dosah takových výroků.

Při obědě v jídelně druhé třídy panovala všeobecně vzrušená nálada. Cestující chválili komfort, jaký Bremen poskytovala oběma vyšším třídám; vedle pohodlných kajut a dobrého jídla i trochu zábavy. Navíc připlují do Evropy za necelých pět dnů. Rychlejší byl pouze jeden francouzský parník, jehož název ale nikdo neznal. Stevard jim přidělil stůl, kde už seděly dvě dámy středního věku, s nimiž budou stolovat. Vzájemně se představili: dámy se jmenovaly Ingeborg Hartmannová a Eva Kühnová, byly to sestry a obě vdovy. Pocházely z Hamburku a navštívily svého bratra, jenž se vystěhoval už před lety a za tu dobu si vybudoval velkou farmu ve Wisconsinu.

„A ty jsi Kurti?“ zeptala se paní Hartmannová, starší ze spolustolovnic, a mateřsky se na třináctiletého hocha usmála.

„Eh… ano…,“ přisvědčil Kurti, jenž ustrnul fascinován horními řezáky oné dámy, které se na moment uvolnily z čelisti.

„Ty jsi ale pěkný chlapec,“ pokračovala paní Hartmannová, jež si maléru s třetími zuby evidentně nevšimla. „My máme dvě neteře, je jim dvanáct a třináct. Těm by ses líbil.“

„Zajímají se o závodní auta?“

„To já nevím, ale umějí jezdit na koni, a ta starší, Lizzy, už jezdí na traktoru.“

To na Kurtiho udělalo dojem. Takový traktor, jaký tu a tam viděl na polích kolem Augsburgu, by také rád řídil.

„Jezdit na koni umím taky,“ odpověděl stroze.

„I to se podívejme!“ pronesla paní Kühnová, mladší z obou sester, a přenesla pohled na Paula, jenž byl zaměstnán rajskou polévkou. „Jistě máte velkou usedlost, pane Melzere, když si můžete vydržovat koně?“

Paul tyhle pohledy zvídavých očí osamělých dam znal. Už na cestě do Ameriky zaznamenal, že se stal objektem jejich zvědavosti, neboť cestoval bez manželky, zato s malým synem a dospělou dcerou. Oslovovaly ho dámy nejrůznějšího věku, skládaly mu poklony a projevovaly se přístupně, ba dokonce koketně, a na tanečních večerech, kam vlastně chodil jenom kvůli Dodo, neměl před šarmantním dámským doprovodem kam utéct. Útoky skončily, teprve když na něj Dodo tenkrát hlasitě zavolala přes celý stůl: Škoda že tu není maminka, viď, tatínku? Tenhle večer by si užila spoustu zábavy!

Paul se na dceru nezlobil, její vztek na dotěrné dámy ho spíš pobavil. Koneckonců – v padesáti vypadal pořád přitažlivě. Oblek mu dělal dobrou figuru a těch pár šedivých pramínků na spáncích bylo v hustých blond vlasech sotva vidět.

I teď u oběda se Dodo vmísila do hovoru dřív, než Paul stačil na zvědavou otázku odpovědět.

„Moji rodiče mají v Augsburgu textilní továrnu, milostivá paní. Koně patřili mé pratetě, ale ta už se jejich chovu vzdala a odebrala se na odpočinek.“

„Ach, to je zajímavé,“ poznamenala paní Kühnová přívětivě a zamíchala si polévku. „Jako dítě jsem taky občas jezdívala, protože náš dědeček měl hospodářství a choval koně. Ach ano, bývaly to pěkné prázdniny pro nás obě, viď, Ingeborg?“

Její sestra přikývla se zasněným úsměvem a začala se zajímat, jestli také paní matka jezdí na koni.

„Ne. Má žena je módní kreslířka a navrhuje večerní šaty.“

„To je praktické,“ poznamenala paní Hartmannová směrem k Paulovi. „Vy vyrábíte látky a vaše paní z nich šije šaty. Tomu říkám rodinný podnik.“

Osušila si rty servítkem a ledabyle ho odhodila do prázdného talíře od polévky.

„Je to tak,“ pospíšil si Paul s odpovědí. „My v Augsburgu myslíme ekonomicky. Chutnala vám ta polévka, milostivá paní?“

„Ach bože, vždyť je z konzervy. Z čerstvých rajčat je to něco úplně jiného.“

Ani Kurti nebyl z polévky nadšený. Nasypali do ní sušenou petržel a bylo pro něho těžké nabrat si ji na lžíci bez ní. Kuřecí ragú naopak snědl s velkou chutí, pouze Dodo poznamenala, že u nich doma chutná lépe. Paul se spokojeně zazubil a přisunul synovi svůj zákusek: něco čokoládového se šlehačkou. Porce byla tak malá, že by se klidně vešla do likérové skleničky.

„Doufám, že se dnes večer uvidíme,“ pronesla paní Kühnová se závazným úsměvem. „Propagovali velice zajímavou přednášku o Řádu německých rytířů.“

Paul už ten plakát viděl. Stálo na něm: Řád německých rytířů – průkopník německé existence na Východě. Přednášet bude člen strany Breitenbach, jehož kvalifikace pro takové téma nebyla jasná. Patrně půjde o běžnou propagandistickou akci nacionálních socialistů. Poslouchat takové žvásty, na to opravdu neměl náladu.

„Obávám se, že ji budu muset vynechat, milostivá paní,“ odvětil zdvořile. „Slíbil jsem synovi, že si zahrajeme karty.“

„Ale toho by se snad mohla ujmout vaše slečna dcera,“ usoudila paní Kühnová, jež stále ještě nevzdávala naději na bližší známost.

„Slečna dcera,“ ozvala se energicky Dodo, „má pro dnešní večer svoje vlastní plány, milostivá paní.“

Nato vstala, důstojně a zvysoka pohlédla shora na obě konsternované dámy, vesele se ušklíbla směrem k Paulovi a odkráčela. Paul využil příležitosti a rovněž se s Kurtim odporoučel.

Kurti při šoupané našel partnera v patnáctiletém chlapci z Brém a Paul tak získal příležitost usadit se vedle na židli a sledovat hru. Kurti nehrál vůbec špatně. Dopřával si čas na odhad vzdálenosti, mířil klidně, a když se mu šťouch přesto nepodařil, začal přemýšlet, čím to asi mohlo být. Paulovi se jeho přístup líbil. Kurti vykazoval i ve škole, že se dokáže soustředit na řešení problému, jít do hloubky a nenechat se ničím rozptylovat. Po velikonočních prázdninách postoupí do sexty na gymnáziu svaté Anny. Jeho dosavadní výkony byly vynikající a své spolužáky výrazně předstihoval zejména v počtech, jak potvrzovali všichni učitelé. Jedinou kapku hořkosti v poháru štěstí představovalo, že Kurti projevoval sklon k zaťatosti. Kolikrát se už stalo, že se v hněvu na – z jeho pohledu nespravedlivý – trest odmítl aktivně zapojit do vyučování. To potom seděl v lavici se zkříženýma rukama a zarytě mlčel. Paul si dělal starosti, že by se takové chování, navzdory všem synovým dobrým studijním výsledkům, mohlo jednoho dne stát důvodem k vyloučení z gymnázia. Obzvlášť když jeho matka je Židovka.

Paulovy myšlenky bezděčně sklouzly zpět a točily se kolem zážitků za uplynulé dva týdny. Jak mu jeho starší syn Leo najednou připadal cizí! Uzavřený a nejistý mladý člověk, jenž před čtyřmi roky odcestoval s Marií do New Yorku, vyrostl v dospělého muže, který našel své určení a profesně zakotvil. Stal se z něho mladý Američan. Oblékal se po americkém způsobu, nosil nejnovější americké účesy a bezprostředně se bavil na ulici s každým – jedno zda s černochem, bělochem, Asijcem nebo orientálcem. A se všemi se dorozuměl. Jeho velký hudební talent, nad nímž Paul před dávnými lety mával rukou, se mu nyní stal povoláním. Vedl malý soukromý orchestr, hodně vystupoval a vedle toho psal filmovou hudbu, která mu dobře vynášela. Pronajal si malý byt, aby měl kde nerušeně pracovat – jak aspoň tvrdil –, a také v něm občas nocoval. Byteček byl samozřejmě zároveň hnízdečkem lásky, neboť Leo měl přítelkyni: tanečnici jménem Richy, kterou otci představil jen tak mimochodem jako „my sweetheart“. Svatba se zřejmě neplánovala, což Marii připadalo divné. Ale Paul nehodlal mluvit synovi do svědomí kvůli jeho vztahu. K tomu se necítil oprávněn.

Paul k té dívce choval ambivalentní city. Byla krásná jak obrázek, tenká jako proutek, jižanský typ s havraními vlasy a tmavýma očima, z nichž šlehaly vyzývavé blesky. Jako muže ho naprosto fascinovala a být v Leově věku, nejspíš by se do ní také bezhlavě zamiloval. Jako otec však choval pochybnosti, protože její ctižádostivost nebyla o nic menší než její krása. Momentálně se ocitla bez práce, neboť její taneční skupina se rozpustila. Něco takového se v New Yorku stávalo často. Existovalo tu plno soukromých kulturních zařízení, která se musela financovat sama, a bylo jich mnohem víc než v Německu. V případě bankrotu se na umělce nikdo neohlížel. Octli se na ulici a museli se poohlížet po jiném uplatnění. Richy se už zúčastnila několika předtančení a také byla, jak se Paulovi zdálo, patřičně ambiciózní a citlivá, což na sobě pocítil i Leo.

A především Dodo. Setkání sourozenců, jež zpočátku probíhalo velice srdečně, nabralo posléze nepříznivý obrat, a to bezpochyby kvůli Richy. Ani Paul, ani Marie se nedozvěděli, co přesně se stalo. Jisté bylo pouze to, že Dodo s Richy nevycházela a Leo se nakonec postavil na stranu své přítelkyně a proti své sestře. Dodo to hluboce urazilo a s bratrem přerušila kontakt. Poslední dny trávila v Mariině Atelier des Modes a také se několikrát setkala s Waltrem Ginsbergem, který z toho měl velikou radost a z celého srdce sdílel Dodin názor na Richy. Marie, a rovněž i Walter, se pokoušeli Dodo přemluvit, aby požádala o americké státní občanství a studovala v USA. Ale ta nad tím jen mávla rukou. Chtěla zůstat v Německu, neboť doufala v studijní místo na Vysoké škole technické v Mnichově, kde hodlala studovat konstruování letadel. Navázala už spojení s konstruktérem Willym Messerschmittem, u něhož před lety v Augsburgu absolvovala praxi, a ten jí přislíbil, že se o ni zasadí.

Přece víš, k čemu se teď v Německu staví letadla! upozornila ji Marie. Stíhačky určené pro válku.

Ale Dodo se zatvrdila. Ano, dělají se především letouny použitelné ve válce, to je pravda. Ale také linkové stroje a sportovní letadla. V Německu je to stejné jako v jiných zemích, namítla. Neříkej mi, že v USA se stíhačky nevyrábějí.

Paul se sice radoval, že Dodo s ním a s Kurtim nastoupí zpáteční cestu domů, ale v duchu se obával, že se nakonec přece jen rozhodne pro Spojené státy. Nevěřil totiž, že Willy Messerschmitt může mít natolik dlouhé prsty, aby dokázal umožnit studium dívce židovského původu. A nic na tom neměnil ani fakt, že se navenek jevila jako onen typ ženy, který němečtí mocipáni preferují: se svými blonďatými vlasy, modrýma očima, nadmíru štíhlou postavou a nakrátko střiženým účesem by se dost možná mohla vydávat za kluka. Ale stejně to asi nepotrvá dlouho, než mu odjede do Ameriky jako její bratr Leo.

Vědomí, že budoucnost jeho dvojčat není v Německu, nýbrž v USA, bylo proto víc než hořké. Nacisté mu rozervali rodinu vedví, vzali mu milovanou ženu a také vyhnali ze země jeho děti. Co mu ještě zbývá? Proč se vůbec vrací do Augsburgu?

Kvůli továrně, otcovu odkazu. A kvůli hrstce milovaných lidí, kteří na něj doma ve vlasti čekají. Nadto mu šlo i o jeho malého syna, do něhož vkládal veškeré své naděje.

„Třikrát jsem vyhrál!“ vytrhl ho ze zadumání Kurtiho silný hlas. „Martin vyhrál jenom dvakrát, a přitom je o dva roky starší než já. Můžu mu ukázat svoje auta, tatínku?“

Jak jsou ty děti bezprostřední, pomyslel si Paul. Hrají si, závodí spolu, žijí teď a tady. Měl bych si z nich vzít příklad, a ne pořád dokola nad vším hloubat. Člověk musí brát věci tak, jak jsou. Zvládat všední den, řešit problémy a pokračovat dál. Vždycky hledět dopředu. Dokud síly stačí.

„Samozřejmě že můžeš, Kurti. Ale on musí napřed požádat svoje rodiče o souhlas.“

„To uděláme, tati…“

Martin se ukázal jako dobromyslný parťák do hry. Obdivoval Kurtiho impozantní vozový park a osvědčil se jako ochotný pumpař. Paul se na oba chlapce chvíli díval, jak si hrají, a potom pocítil puzení nabrat do plic čerstvý vzduch a při té příležitosti se podívat po Dodo. Ta se nacházela na palubě uprostřed skupiny mladých lidí a vášnivě s nimi diskutovala. Zdálo se, že si dobře rozumějí. Sem tam se ozval smích a Dodin pronikavý hlas z něho vždy vyčníval. Jenom na ni mávl a odebral se k zábradlí. Zhluboka se nadechoval mořské brízy a nechal si jí ovívat nos. Nebe bylo téměř bezmračné, jen vysoko nahoře se táhlo pár jemných závojů, skrze něž bez ustání zářilo mocné dubnové slunce, jež se žhavě zrcadlilo v modrozelených vlnách. Do toho bylo slyšet pravidelné vrnění turbín a cítit jejich vibrace a pro Paula to byl najednou okamžik naprostého obdivu k této veliké lodi, mistrovskému dílu moderní techniky, jež si uprostřed nekonečného Atlantiku razila cestu do Evropy.

„Je to tak,“ uslyšel mužský hlas jen malý kousek od něho. „Východ je osídlen Němci odjakživa. Proto je jen spravedlivé a správné, když bude město Gdaňsk brzy osvobozeno od polského přístavního práva, jak žádá náš Vůdce…“

Musel to být buď onen Breitenbach, jenž měl večer přednášet, nebo některý z jeho názorových souputníků. Paul se nenápadně podíval stranou a zahlédl paní Hartmannovou se sestrou, jak rozmlouvají se dvěma pány.

„Polsko je přece nádherná krajina,“ poznamenala paní Kühnová. „Minulý rok jsme tam byli na návštěvě u jednoho známého, který tam má statek.“

„Jistě,“ souhlasil jeden z pánů. „Je to krásná země. Ani Polák není podřadná rasa, ale bohužel, ta země je plná Židů, milostivá paní. To je tragédie! Ovládají obchod, finančnictví, a samozřejmě se také pletou do vlády.“

„Opravdu? To jsem netušila…“

„Nuže, u nás doma se Vůdce chválabohu postaral, abychom se osvobodili od machinací židovského živlu, ale země jako Polsko nebo Maďarsko, ty je teprve třeba pořádně vyčistit…“

Paul tyhle řeči znal. Vedly se na veřejnosti všude a bylo lepší jim neodporovat, protože to stejně nemělo smysl.

„Ach ano,“ povzdechla si paní Hartmannová. „Židé jsou naše velké neštěstí, to je známo. Ačkoli… existují přece i milí Židé, viď, Evo? Tak třeba tvůj starý třídní učitel. Tak nadšeně vytáhl do války za císaře a za vlast, a vrátil se s jednou nohou…“

„To jsou jen vzácné výjimky,“ utnul jí slovo mužský hlas. „Co se židovské otázky týče, nesmíme se oddávat sebemenšímu sentimentu. Neexistují dobří nebo špatní Židé. Žid je zkrátka jednou Žid. A Židé musejí z Evropy pryč!“

„To máte pravdu,“ souhlasila paní Kühnová. „Náš otec si jednou půjčil peníze u židovského bankéře. A představte si, že když už pak nemohl splácet, tak mu ten skrblík sebral dům…“

„Vidíte, milostivá paní. Takoví jsou Židé. Jeden lichvář vedle druhého!“

„Ach, jsme celé natěšené na vaši přednášku, pane Breitenbachu…“

Paul se odvrátil, odebral se na druhou stranu paluby a chvíli neklidně přecházel sem a tam. Potom se zastavil a díval se na mladé lidi, jak hrají šoupanou, a náhle pocítil, že se na něj snáší deprese jako těžký mrak.

Proč se neotočil a nezačal s nimi polemizovat? Upřímně a odvážně zastávat svůj názor? Proč tak zbaběle mlčel?

Ze strachu. O svého syna. O svou továrnu. O lidi, které miloval.

V noci nastal mohutný příboj a Paul až do rána překonával mučivou nevolnost, která ho na cestě do New Yorku minula…

2

Srpen 1939

Zase bude horký den. Zahradník Christian prozíravě zalil fuchsie a petúnie v kulatých záhonech před panským domem několika konvemi vody. Louky v parku rovněž trpěly vedrem a objevovaly se na nich nažloutlé skvrny. Město Augsburg tížil příkrov smogu a táhl se až na sever, kde stály továrny MAN, nad nimiž se zhušťoval. V kuchyni panského domu seděli všichni kolem velikého stolu a svačili. Spěchali s tím, aby včas uvolnili pracovní plochu, kterou bude Liesel potřebovat k přípravě kynutého koláče. Kolovala konvice s kávou a mlékem, žemle se obkládaly šunkou nebo salámem a tříletá Annemarie, kterou Fanny Brunnenmayerová držela na klíně, měla pusinku umazanou od marmelády.

„Ježíš, Fanny, dávej pozor!“ vykřikla Liesel varovně na kuchařku. „Jinak tu jahodovou marmeládu budeš mít na zástěře.“

Fanny už byla vlastně „na vejminku“, jak žertem říkala, ale svůj čas trávila v kuchyni stejně jako předtím. Dali jí tam židli polstrovanou dvěma polštáři a stoličku pod bolavé nohy. Z tohoto „trůnu“ dál vládla všemu, co se v kuchyni dělo, a svůj názor nikdy neskrývala.

„Jen když to holčičce chutná,“ prohodila dobromyslně a utřela malé pusinku utěrkou. „Snědla už půl žemle s jahodovou marmeládou. Ta zkrátka ví, co je dobré, naše Annemarie.“

Lieselina a Christianova dceruška byla útlé plavovlasé dítě, jež po otci zdědilo obrovské modré oči. Odstávajících uší zůstala chválabohu ušetřena, ale tatínkovu plachost a ostýchavost v sobě měla. Nikdy nešla dobrovolně k žádnému člověku kromě rodičů, babičky Augusty a Fanny Brunnenmayerové. A když do kuchyně vešel listonoš nebo někdo z dodavatelů, bázlivě se schovávala za kuchařku, jejíž široká záda se jí zdála skýtat dobrou ochranu. Zato chovala obrovskou náklonnost k psu Willimu, jenž se v době, kdy Kurti seděl ve škole, většinou potloukal po kuchyni, a nezřídka spolu svorně – tříletá holčička a veliký hnědý pes – dřepěli pod stolem a dělili se o pár sušenek nebo krajíc chleba.

Auguste, kterou prve zavolali k milostivé paní Alicie, se celá ufuněná vrátila do kuchyně. Utřela si cípem zástěry propocené čelo a vzala si z košíku žemli.

„Věřili byste, co po mně zase žádala?“ spustila a vrtěla hlavou. „Milostivá chtěla mít za každou cenu bílé kožené střevíce s kožešinovým lemováním. Zrovna dneska, když je zase takový horko. Musela jsem ty pitomý boty hledat hodiny, poněvadž měla strach, že je mohl někdo ukrást…“

„Ach Bože!“ vykřikla Hanna zděšeně. „Myslíš snad ty ze safiánové kůže, co se zapínají na spoustu knoflíčků?“

„Jo, přesně ty,“ potvrdila Auguste a zároveň si usrkla kávy z hrnku.

„Ale ty jsme přece už před dvěma roky dali na zimní pomoc,“ povzdechla si Hanna. „Ty si to nepamatuješ?“

„Ale ovšem!“ odsekla Auguste. „Ale to jsem milostivý neměla říkat, protože se na to nepamatovala a začala mi tvrdit, že jí lžu. Dáš mi ještě kousek uzený šunky, Humberte?“

„Pro každého jen jeden plátek!“ namítla varovně Fanny Brunnenmayerová, protože si Auguste napichovala na vidličku už druhý.

„No tak dobře,“ zavrčela Auguste. „Holt mi zůstal viset na vidličce.“

„Říkám to jen proto, že na Christiana, který chodí vždycky poslední, včera nic nezbylo!“ trvala kuchařka na svém.

„To se Willi zase poměje,“ řekla nato Auguste a s nevinnou tváří si naložila plátek šunky do rozkrojené žemle.

„Ano, s milostivou paní Aliciou to nevypadá dobře,“ vzdychla ustaraně Else. „Ta někdy vykládá hrozně divné věci. Včera třeba, že se jí přetrhla hlavní tepna v koleni, a já vůbec nevěděla, co jí na to mám říct.“

Nedalo se už bohužel přehlédnout, že Alicia Melzerová, jež před rokem ještě v plném zdraví oslavila osmdesátiny, je poslední dobou nějaká divná. Čím dál víc nakazovala Hanně a Augustě, aby jí přinesly nějaký předmět, klobouk nebo šaty, které už vůbec nepotřebovala, přičemž někeré z nich se už v domě ani nenacházely. Augustě před pár dny vynadala, že jí „zašantročila“ krajkový kapesník, který použila při Paulově křtu. Změnilo se i její vyjadřování, až dosud vždy důsledně zdrženlivé a uměřené. Humbert s hrůzou zaznamenal, že milostivá paní Alicia počastovala svou dceru Lisu ošklivým výrazem „tlustoprdka“.

„Nejlepší je vůbec si toho nevšímat,“ radil Humbert. „Člověk odvede svůj úkol, tváří se příjemně a pokusí se nasměrovat její pozornost jinam, když si něco umane. V žádném případě se jí nesmí odporovat…“

„Tobě se to mluví,“ vysmála se mu Auguste. „Ty s ní moc co do činění nemáš. Schytáváme to já a Hanna.“

„Já si nemyslím, že je to až tak zlé,“ vmísila se smířlivě Hanna. „Je zkrátka trochu divná, ale to se přece v jejím věku stává.“

„Hanna, dobrá duše tohohle domu,“ nadhodila Auguste posměšně a zakousla se do žemle se šunkou. „Ty jednou dostaneš říšskej řád za dobromyslnost a povolnost.“

Malá Annemarie podrážděně zadupala nožičkama a svezla se Fanny Brunnenmayerové z klína, aby hned nato zmizela pod stolem. Willi tam už na svou kamarádku čekal a ochotně se nechal nakrmit půlkou housky s máslem, kterou mu holčička podržela před čumákem.

„To dítě pořád leze za tím psem,“ zavrčela Auguste. „Přitom to zvíře strašně pelichá a může mít i blechy.“

„Ale nech toho, maminko,“ ozvala se Liesel. „Až Kurti přijde ze školy, tak Williho prohlédneme.“

Hanna dolila kávu a utrousila, že chudák Kurti tolik vysedává nahoře ve svém pokoji.

„To přece není normální, že se musí tolik učit,“ projevila názor. „Zrovna teď v létě, kdy by se měl prohánět venku po parku.“

„Brzy začnou letní prázdniny,“ namítl Humbert. „Pak už s tím šprtáním bude konec.“

„Klukovi holt schází máma,“ mínila Fanny. „A co se Kurti s milostivým pánem a slečnou Dodo vrátil z New Yorku, tak se souží ještě víc. Tohle není žádný pořádek, když je jedna půlka rodiny tady a druhá žije v Americe. Ale zkrátka to tak musí být, když ti zatracení nacisti nechtějí v Německu žádný Židy.“

„Neměla bys na ty nacisty pořád nadávat, kuchařko,“ napomenula ji Else. „Jistě, s těmi Židy máš pravdu, ale za to nemůže Vůdce. To Himmler, ten je tím vinen. A taky Goebbels, ten proti nim pořád a všude štve. Ale na našeho Vůdce Adolfa Hitlera nedám dopustit!“

„Protože ses mu podívala do těch jeho krásných modrých očí,“ zareagovala posměšně Fanny. „Ty si o něm myslíš, že je to Bůh otec a Ježíš Kristus v jedné osobě. Jak může být dospělá osoba tak hloupá, že se nechá obalamutit takovým chlapem!“

Ale o tom Else, která před dvěma lety stála na ulici, když Adolf Hitler projížděl Augsburgem, nechtěla nic slyšet.

„Do toho ty nemáš co mluvit, kuchařko,“ trvala Else na svém. „Já ho přece viděla. Jel kolem ani ne metr ode mě. Auto mělo staženou střechu a já jsem se mu dívala přímo do očí. Na tom člověku není falešného vůbec nic. Je naprosto vyjímečný, je to vyvolenec. Na to můžu přísahat!“

„No tak se tolik nerozčiluj, Elso,“ zasáhla Auguste. „Vyjímečnej člověk Hitler určitě je. A udělal toho pro Německo hodně, to je taky fakt. Odvedl nezaměstnané z ulic a dal jim práci. Maxl vydělává v zahradnictví natolik dobře, že už zaměstnal tři lidi. A milostpánova továrna taky běží líp.“

Else spokojeně přikývla, ostatní však byli se svými názory zdrženliví. Nedalo se popřít, že s Německem to jde zase nahoru, obchody jsou plné zboží, lidé si můžou opět něco dovolit a každý, kdo chce pracovat, zaměstnání najde. Hlavně u MAN, kde se vyrábějí motory a velké stroje, stále potřebují další a další dělníky. A dole v Hochfeldu, kde jsou Bavorské letecké továrny, zaměstnali stovky lidí, mezi nimi i spoustu žen. O chudé se postarala Nazionalsozialistische Volkswohlfahrt, která ustavičně vylepovala plakáty, že v Německu nikdo nesmí hladovět.

Ale Hannu ani Humberta si nacionální socialismus přesto nezískal. Hanna se vyjadřovala jen zřídka, protože nepatřila k těm, kteří svůj názor na věc staví na odiv. Velkohubost nacistů se jí nicméně nezamlouvala a tížilo ji, že tak opovržlivě mluví o církvi. Naopak Humbert, jenž denně četl noviny, pokaždé znovu všechny ujišťoval, že se Hitler chystá na válku a že to brzy bude stejné jako tenkrát u Verdunu. Nevysvětlil, co tím přesně myslí, ale všichni o něm věděli, že za světové války zažil věci, které ho málem připravily o rozum.

„Tak už koukejte, ať jste brzy hotoví,“ napomenula všechny Liesel, která takové řeči neměla ráda. „Musím zadělat na těsto. A řízky k obědu taky ještě nejsou usmažené.“

„Dělá ti radost, že můžeš vlastní matku takhle prohánět?“ pustila se do ní Auguste. „Ještě jsem ani nestačila tu žemli sníst, a ty už nás zase vyháníš.“

„Je mi líto, maminko,“ pronesla Liesel provinile. „Ale je třeba připravit spoustu věcí na večer, protože se opět ohlásili pan von Klippstein s chotí.“

O tom Auguste neměla vůbec tušení a hned jí vzkypěla žluč.

„Už zase!“ zaúpěla. „Odkdy sem teď jezdí každý dva tejdny? Dřív se tu objevili tak jednou za dva měsíce, a už i to byla pěkná otrava. No nazdar! To zas budeme muset milostivou paní Gertie obsluhovat a poslouchat ty její nestydatosti. Dřív tady sedávala s námi v kuchyni, a teď si hraje na milostivou a komanduje nás. Chybí už jen, abych před ní dělala pukrle.“

Gertie, jež se teď jmenovala „Gertraut von Klippstein“, bývala kdysi v panském domě komornou, než se – jak Auguste s oblibou říkala – vyvdala o stupínek výš a stala se manželkou Ernsta von Klippstein. Ten svého času býval podílníkem v melzerovské textilní továrně, načež se po nějaké době oženil s Paulovou švagrovou Tilly a odstěhoval se s ní do Mnichova. Manželství dlouho nevydrželo – Tilly se poté provdala za doktora Jonathana Kortnera a von Klippstein, jenž byl léta přesvědčeným nacionálním socialistou, došel štěstí s blonďatou povrchní Gertie.

„Pokoj pro hosty jsem dala do pořádku už dneska ráno,“ hlásila Hanna. „Stráví tady dvě noci a potom se zase vrátí do Mnichova.“

„Milostivý pán z těch návštěv taky není nadšený,“ dal se slyšet Humbert, když se zvedal od stolu a podával Hanně hrnek a talíř na umytí. „Jak jsem slyšel, pan von Klippstein čmuchá po továrně všude možně, kontroluje účetnictví a dává pokyny ohledně výroby.“

„A to on smí?“ zeptala se zlostně Auguste. „Továrna přece patří našemu milostpánovi a tomu nemá nikdo co předepisovat.“

Humbert si smetl z kalhot dva drobky a vstal, aby si mohl obléct kazajku od livreje.

„Přesně to říct nemůžu,“ odpověděl protáhle a svraštil čelo. „Ale pan von Klippstein má za úkol navštěvovat různé průmyslové podniky a dohlížet tam na pořádek.“

„Kontroluje, jestli tam taky všichni mají to správné nacionálně socialistické smýšlení,“ projevila svůj názor Fanny Brunnenmayerová, které jen tak něco neuniklo, co se obyvatel panského domu a továrny týkalo. „A proto s ním náš milostivý pán musí jednat v rukavičkách, i když je mu to proti srsti.“

„Je to ale bída,“ poznamenala k tomu sklíčeně Auguste. „Proto se ta hloupá nána před námi tak naparuje. Na všech prstech briliantový prsteny, šaty a kostýmy podle nejnovější módy a ty boty, co v nich chodí… Ty musely stát majlant. Co tahle osoba na sobě nosí peněz! Vypasená je, že jí prsa brzy protrhnou blůzu…“

„Tohle jí zrovna ty závidět nemusíš, Augusto,“ přihlásila se s posměškem o slovo Else.

„Placatá jsem samozřejmě nikdy nebyla!“ odsekla jí Auguste a hrdě vypjala hruď. Vrhla při tom pohrdlivý pohled na Elsinu blůzu, pod níž se nikdy žádné ženské tvary neklenuly.

Zazněl zvonek a platil Augustě, kterou volali do přístavby k milostivé paní Elisabeth. Hanna se vyzbrojila oprašovačem, kýblem a hadrem, aby důkladně vysmýčila pánský pokoj, který se dnes bude využívat. Humbert spěchal do jídelny uklidit zbytky od panské snídaně a prostřít stůl k obědu. Liesel vytáhla dcerku zpod stolu a umyla jí ručičky. Potom si ji vzala do náruče a otevřela okno.

„Kdepak ten tatínek dneska tak dlouho vězí?“ prohodila tázavě. „Kvůli parku a květinovým záhonům zapomněl i na snídani.“

„Táta! Kytí. Pituje…“

„Petúnie jsi chtěla říct, viď?“ zasmála se Liesel.

„Petuj… Petume… Petute…“

Liesel mezitím už spatřila svého nejmilejšího u koní a zamávala na něho, aby konečně přišel.

„Fritz vedl dvě kobyly s hříbaty do jiného výběhu a můj Christian pochopitelně musel být u toho,“ zavrtěla nad tím hlavou. „Je to zkrátka dobrák od kosti.“

Augustin nejmladší syn Fritz pečoval o trakény, které si před lety přivedla z Pomořan teta Elvira. Její miláček Čingischán minulý rok k jejímu velkému zármutku pošel. A to docela z ničeho nic. Dostal křeče a už se z nich nezotavil. Ani zvěrolékař mu už nedokázal pomoci. Teta Elvira, kterou beztak trápily bolesti v zádech, nato předala chov koní do mladších rukou. A nejvhodnější osobou se jí zdál Augustin nejmladší syn Fritz, jenž byl do těch zvířat učiněný blázen a každou volnou chvíli trávil ve stáji. Mezitím už dokončil základní školu, obýval v domě malý pokoj po starším bratrovi a od úsvitu do západu slunce se věnoval svým milovaným trakénům.

„Dej mi sem mísu a tu velkou dřevěnou měchačku,“ ozvala se z pozadí Fanny Brunnenmayerová. „Já ti umíchám máslo, vejce, mouku a cukr a ty mi zatím připrav kvasnice, co už kynou.“

Liesel se ještě jednou zkusmo podívala nahoru k výběhu, jestli si Christian všiml, že na něj mává. A když viděla, že už je na cestě zpátky do panského domu, zavřela okno a posadila Annemarii na podlahu.

„Není už to míchání na tebe moc těžké, Fanny?“ strachovala se Liesel.

„Dokud se k tomu nemusím postavit na nohy, tak to ujde. V rukou mám pořád ještě síly dost. Přece jsem tady padesát roků mávala pánvemi a pokličkami.“

A tak zatímco Fanny Brunnenmayerová čile třela máslo, Liesel se pustila do naklepávání řízků, které pak ještě osolí a popráší moukou, než je dá smažit. Malá Annemarie mezitím opět zmizela pod stolem a uvelebila se vedle Williho.

„Víš, Fanny,“ promluvila Liesel poté, co se chvíli mlčky věnovala své práci, „Christian má takový nápad. Ale chci se zeptat napřed tebe, co si o tom myslíš.“

„Tak se ptej,“ vyzvala ji kuchařka a rozšťouchla hrudku másla, která se nechtěla rozpustit.

Liesel se párkrát nadechla, aby si dodala kuráže, protože jí Christianův návrh připadal trošku nepřístojný.

„Zkrátka a prostě tak,“ začala. „Christian… tedy my dva, já a Christian, bychom rádi ještě jedno dítě. A tentokrát kluka, říkal Christian…“

„Ještě jedno dítě?“ skočila jí do řeči Fanny ne moc nadšeně. „A jak to tady chceš potom při dvou dětech zvládnout? To už se k vaření vůbec nedostaneš, holka!“

„Ále, nějak to půjde,“ odbyla Liesel bezstarostně její námitku a položila jeden řízek do rozšlehaných vajec. „Akorát se to má stejně jako s tím prvním děckem. Pracujeme na tom pilně, ale zas to nějak nevychází.“

Fanny Brunnenmayerová se zamračila. Měla Liesel ráda a uvážlivě z ní vychovala svou nástupkyni v panském domě – ale o manželském životě své chráněnky toho chtěla vědět co nejméně. To se jí netýkalo a taky jí nemohla s ničím poradit, protože jako dlouholetá stará panna manželství nerozuměla.

„Christiana tuhle napadlo, že by to možná chtělo změnit vzduch,“ pokračovala Liesel. „Týden na horách v hostinci s ubytováním, kde to není tak drahé. Maxl mu dal jednu adresu…“

Bývalá kuchařka přestala míchat a sáhla pro vejce, která jí Liesel připravila.

„Tak odtud vítr vane,“ zazubila se. „Chceš vědět, jestli se tenhle dům jeden celý týden obejde bez vás. Co ti na to mám říct? Lehký to nebude, ale zvládneme to.“

„Říkala jsem si, že by ti Hanna a taky moje máma mohly být k ruce,“ pronesla Liesel váhavě. „Ale co když se oběd každý den nepodaří, a do toho ještě přijdou hosté – já vážně nevím. Spíš si myslím, že bychom to dělat neměli.“

Kuchařka rozvážně rozklepla tři vejce do másla a rozmíchala je, než přidá cukr.

„Tak mě, holka, dobře poslouchej,“ spustila nato. „Dokud mi oči slouží a můžu do toho mluvit, tak se oběd v tomhle domě vždycky podaří. Takže si myslím, že můžete s Christianem klidně odjet na hory. Musíte si to ovšem domluvit s panstvem a požádat o svolení.“

„To se přece rozumí,“ ujistila ji Liesel, které se velmi ulevilo.

Otevřely se dveře do dvora a Christian vešel do kuchyně celý uprášený. Vyměnil si s Liesel tázavý pohled, a když mu s úsměvem přikývla, rozzářily se mu oči.

„Tak kdepak je to moje zlatíčko?“ zeptal se a nakoukl pod stůl. „Pojď k tatínkovi, holčičko. Proletíme se dokola.“

Malá vylezla zpod stolu a s jásotem se k němu vrhla.

„Lítat, tatínku!“

„Ale jenom ne tady v kuchyni,“ pospíšila si Liesel, protože Christian už dcerku zvedl, aby se s ní mohl v kuchyni zatočit. „Naprášíš mi do řízků.“

Christian poslušně odnesl Annemarii na dvůr, odkud se hned nato ozýval smích a juchání. Potom se s ní vrátil ke stolu, kde mu už Liesel nalila hrnek a připravila dvě žemle, máslo a šunku.

„Nech si chutnat,“ pobídla ho. „A zítra ať jsi tady na svačinu přesně. Nemůžu ti pořád něco schovávat.“

Christian poslušně přikývl a jen s námahou si mazal máslo, protože Annemarie usazená na jeho klíně pořád máchala ručičkama.

„Takže si brzy uděláte dovolenou,“ utrousila Fanny a podala Liesel mísu s těstem, kde už byly všechny přísady zamíchané. Liesel přikryla nádobu čistou utěrkou a postavila ji nahoru na kuchyňskou skříň, aby těsto vykynulo. Potom sundala z háku velkou pánev na smažení a rozdělala ve sporáku oheň, jehož žár ještě umocnil vedro, které tu už beztak vládlo. Fanny Brunnenmayerová se vehementně stavěla proti návrhům milostivé paní Elisabeth pořídit do kuchyně sporák na plyn.

„Dokud jsem v tomhle domě,“ trvala na svém, „tak tady ta moje plotna na uhlí zůstane. Až mě odtud jednou vynesete nohama napřed, tak si sem pro mě za mě toho jedovatýho smraďocha postavte!“

„Kdybyste s tím souhlasila, paní Brunnenmayerová,“ spustil Christian a vyměnil si pohled s Liesel, „tak bychom velice rádi jeli na hory. Aby Annemarie taky jednou viděla, jak je to u nás doma krásné.“

„Pokud jde o mě, tak si klidně jeďte,“ prohlásila stará kuchařka a vytáhla z kapsy zástěry kapesník, aby si utřela čelo. „A kdy by to mělo být?“

„Brzy na podzim,“ prohodila zvesela Liesel. „To už nebude v parku tolik práce, říká Christian. Potom pozdějc chce sázet, a to by už nešlo.“

Christian houpal dcerku na kolenou a na Lieselino vysvětlení spokojeně přikývl. Ale náhle se zarazil, zajel rukou do kapsy u kalhot a vytáhl zmuchlaný papír.

„Málem jsem na to zapomněl,“ řekl a hodil ho na stůl. „Přišlo to už včera, ale Humbert mi ten dopis předal až dneska ráno. Tak jsem ho strčil do kapsy.“

„A co to je?“ zeptala se Liesel, která si mezitím přinesla hrnec se sádlem a hodila ho pořádný kus na pánev. „Snad ne zase nějaký účet? Tu novou dětskou postýlku jsme už splatili.“

„Ne,“ zabručel Christian znejistěle. „Taková pitomost. Povolávací rozkaz od wehrmachtu. Určitě to bude jenom nějaký cvičení, v pondělí se mám hlásit.“

„Cvičení?“ podivila se Fanny Brunnenmayerová. „A co tam budete nacvičovat?“

„Ále, nejspíš ty nový zbraně, abychom se s nimi naučili. Pro případ, že by vypukla válka, víš?“ Podíval se nahoru na Liesel, jež se k němu obrátila s vytřeštěnýma očima.

„Nedělej si starosti, Liesel,“ usmál se na ni. „To budou nanejvýš dva týdny. Do té naší dovolené budu dávno zpátky.“

A duchapřítomně chytil malou Annemarii, která mu málem spadla z klína na zem.

3

Jen počkej, říkala si v duchu naštvaná Henni. Jednoho dne tě dostanu. A potom zaplatíš za všechno, čeho se na nás dopouštíš.

Soucitně se podívala naproti k strýčku Paulovi, jenž se s vynaložením veškeré diplomacie, jíž byl povinován, bránil požadavkům Ernsta von Klippstein. Velké šance přitom neměl – Klippstein se stal funkcionářem Říšské hospodářské komory a pravidelně navštěvoval nejrůznější podniky, aby jejich vedení „podal pomocnou ruku“. Ve skutečnosti byl jenom kontrolorem smýšlení, ubohým špiclem, a právě proto představoval obrovské nebezpečí.

„Přejděme k dalšímu bodu,“ pronesl von Klippstein, před sebou papír s poznámkami. Předtím s Henniným strýčkem Paulem prošel továrnu, všude čmuchal, hovořil s předáky a dělnicemi a ve správní budově nahlížel do účetních knih.

„Dospěl jsem k názoru, že výroba potištěných bavlněných látek se musí omezit ještě víc a místo nich bys měl přejít na hrubé plátno s bavlnou. Hustě tkané a odolné.“

Paul ani nehnul brvou, aby nedal najevo, co si myslí o návrhu, který nepadl poprvé. Šlo o to, aby se vyráběla hrubá trvanlivá látka, z níž se dají vyrábět ruksaky a další části výstroje wehrmachtu.

„To by byla škoda, protože právě teď máme na potištěnou bavlnu spoustu odběratelů. Ti nám doslova trhají ruce.“

„To je možné, Paule,“ opáčil Klippstein a tvářil se jakoby nic. „Ale soukromí odběratelé jsou pro továrnu až podřadný zájem. Jestli chceš udržet dostatečný příděl surovin, musíš se přeorientovat na státní zakázky.“

„To přece děláme,“ ozvala se Henni ve snaze podpořit strýčkova slova. „Vyrábíme převážně látky na uniformy pro wehrmacht. Na oděvní průmysl připadá jen malá část produkce. Ale německé ženy se přece také chtějí oblékat. A to hezky a módně.“

Von Klippstein Hennin příspěvek do hovoru jako obvykle ignoroval. Měl na to svůj krajně perfidní způsob. Když mluvila Henni, zaměstnal se svými poznámkami nebo pil kávu a pak pokračoval, aniž by reagoval na to, co bylo řečeno. Henni ho za to nenáviděla. Podle Klippsteinova světového názoru má žena zůstat doma, rodit a vychovávat děti a starat se o jídlo. To, že se Henrietta Bräuerová vyzná v továrně stejně dobře jako její strýc, bylo pro Klippiho, jak mu říkala Henriettina matka, za hranicí jeho představivosti.

Ani tentokrát neměl v úmyslu jí na cokoli odpovídat. „V této věci očekávám tvé rozhodnutí do čtrnácti dnů,“ oznámil Paulovi.

Přimáčkl mu pistoli na srdce, ten hnusný vyděrač! Henni měla sto chutí vychrstnout mu zbytek kávy do jeho nabubřelého ksichtu. Samozřejmě to neudělala, nebyla hloupá. Ale už jen při té představě se jí trochu ulevilo.

„Ostatně – a tím se dostávám k druhému bodu,“ pokračoval ten ignorant, „dvojí zatížení přádelnou a tkalcovnou mi připadá natrvalo nehospodárné. O potisku ani nemluvím, ten můžeš rovnou zavřít.“

No jasně. Uniformy nepotřebují pěkné pestré vzory. A batohy taky ne. Hlavně že jsou šedivé a ošklivé. Ale co bude s dělníky z potiskovacího oddělení, už Klippsteina nezajímalo.

„To bude problém,“ namítl Paul. „Když přádelnu zavřu, budu muset přízi nakupovat. A produkce se tím nezvýší, protože nemám dost strojů.“

„Přízi ti dokážu opatřit,“ odtušil s úsměvem Klippstein. „Ty staré dopřádací stroje můžeš vyřadit. Beztak už jsou k ničemu, a místo nich můžeš rozmístit mechanické tkalcovské stavy. Cenu za přízi už vyjednáme, budu ti samozřejmě nápomocen. Zvaž tedy laskavě můj návrh – myslím, že je pro továrnu perspektivní.“

„Naše prstencové dopřádače jsou pořád ještě vynikající a lepší se v celém Německu nenajdou,“ prohlásila Henni směle. „Bylo by škoda je odstavit.“

Ani tentokrát von Klippstein na její poznámku nereagoval. Dopřádače, jakož i další stroje kdysi zkonstruoval Jacob Burkhard, otec tety Marie. Byl to Žid, což von Klippstein samozřejmě věděl.

„A odkud chceš vzít vybavení pro rozšířenou tkalcovnu?“ pokusil se Paul sabotovat Klippsteinův návrh. „To bych napřed potřeboval fůru peněz, abych si mohl koupit stroje. Ne, obávám se, že takové přestrukturování by už jen z tohoto důvodu zkrachovalo.“

Ani touto námitkou se von Klippstein nenechal vyvést z míry. Nasadil tajuplný úsměv a poznamenal, že v tomto ohledu si Paul nemusí dělat žádné starosti.

„Myslím, že bych ti mohl jít na ruku, Paule. Máme několik podniků, které z nějakého důvodu už nefungují – odtud získáme potřebné stroje za pakatel.“

Paul beze slova přikývl a upřel zrak na talíř se sušenkami, které „pro pány“ připravila nová sekretářka Angelika von Lützen. Podle jejího soudu se konference účastnili pouze pánové, Henni fungovala spíš jako zapisovatelka.

„Vždyť to víš, Paule,“ pokračoval von Klippstein přátelským tónem. „Na melzerovskou textilku vždycky zaměřuji mimořádnou pozornost. Byl jsem přece jistou dobu jejím podílníkem a také z jiných důvodů mám pro rodinu Melzerových slabost.“

„To je mi pochopitelně známo,“ odpověděl Paul, ale na žoviální tón svého protějšku nepřistoupil.

Bohužel se nedalo popřít, že jeho továrna jede na plné obrátky díky Klippsteinově protekci, kdežto mnohé další textilní závody v augsburském průmyslovém areálu musely kvůli nedostatku surovin zkrátit pracovní dobu. Zato teď Melzerova továrna stále víc plnila státní zakázky na uniformy pro wehrmacht. A napříště tedy ještě na hrubé, odolné látky na ruksaky a další výstroj.

„Už jsme skončili?“ otázal se Paul netrpělivě a podíval se na hodinky. „Doma na nás čekají s obědem.“

Von Klippstein si rovněž nervózně zkontroloval hodinky na zápěstí. Jeho milovaná Gertie, jež si už nějakou dobu nechala říkat „Gertraut“, přísně dbala na dochvilnost u jídla.

„Už jen pár maličkostí,“ zamumlal a s tužkou v ruce si projel svůj seznam. „Přišel za mnou velitel protiletecké ochrany Bäumler. Stěžuje si na tvou neochotu ke spolupráci. Předepsaná protiletecká cvičení se konají jenom částečně a přestavba sklepů na protiletecké kryty se neomluvitelně vleče.“

Bäumlera do továrny přidělili jako velitele protiletecké ochrany a všem tu byl trnem v oku. Neustále pobíhal a dělal se důležitým, do všeho ryl, rušil zaměstnance od práce a věčně si chodil stěžovat k Paulovi do ředitelny. Teď se tedy chopil příležitosti a přišel Klippsteinovi žalovat, intrikán jeden zbabělý.

„Opravdu se snažím udržovat s panem Bäumlerem dobré vztahy,“ reagoval na to Paul, na němž bylo znát, jak ho obtěžuje, když se musí ospravedlňovat. „A můžeš si být jistý, Ernste, že úkoly plníme.“

„O to tě velice vážně prosím,“ odvětil Klippstein a přísně se na něho zadíval přes obroučky brýlí. „Německá říše kráčí vstříc velkým časům. Vůdce zaměřil svůj pohled na Východ, aby nám navrátil území, která jsou a vždycky byla německá. Samozřejmě se musíme současně obrnit proti napadení nepřítelem, a útok tentokrát přijde ze vzduchu.“

Protiletecká cvičení se konala už několik roků. Prováděla se na školách, v závodech a na úřadech, povinnost se vztahovala i na soukromé osoby. Lidé nafasovali plynové masky a různé další věci, které by mohly být při náletech užitečné.

„Řekl jsem přece, že dělám, co je v mých silách,“ trval strýček Paul zlostně na svém. „Ale nemůžu neustále zastavovat výrobu kvůli nějakým protileteckým cvičením.“

„To dost dobře chápu,“ přiznal von Klippstein a sáhl pro šálek s kávou, aby vypil poslední doušek. „Ale v žádném případě nesmíme dopustit, aby nám v tomto ohledu mohli něco vytknout.“

Tak on říká „my“, pomyslela si Henni a rozlil se v ní nedobrý pocit. Jako kdyby mu ta továrna už patřila.

„Můžeme už konečně jít?“ zeptal se důrazně strýček Paul a zničehonic se zvedl ze židle.

„Už jen jednu věc…“

Já ti tím tvým hubeným krkem zakroutím, zuřila Henni v duchu. Co ještě chce? Nemáme snad pořádně umytá skla na pilové střeše?

„Tak to prosím tě zkrať, opravdu nechci nechat rodinu čekat.“

„Týká se to tvých dělnic. Jak se mi doneslo, v Německé pracovní frontě je organizovaná jenom část z nich. A to je škoda, protože zastupujeme práva dělnictva a darovali jsme mu První máj jako placený svátek. Navrhuji proto uspořádat zábavný večer, na kterém promluví zástupce Německé pracovní fronty.“

Henni protočila oči. Znala tyhle řečníky, byli to kovaní krysaři. Ale přesto se dělnice v textilní továrně o nacionálně socialistickou pracovní frontu moc nezajímaly. Mnohé z nich byly dřív organizovány v sociálně demokratických nebo komunistických odborech, ale ty nacisté rozpustili už dávno a členy převedli do Deutsche Arbeitsfront, Německé pracovní fronty.

„Pro mě za mě,“ zabručel Paul, jenž doufal, že naplnění tohoto Klippsteinova záměru bude moct ještě hodně dlouho oddalovat.

„Výborně!“ zaradoval se von Klippstein a shrnul si poznámky do úhledného štůsku, aby si je mohl uložit do aktovky. „Pak tedy děkuji za úspěšný rozhovor, milý Paule, a těším se na společný oběd v rodinném kruhu.“

A zdálo se, jako by si najednou uvědomil, že je tu i Henni, neboť jí galantně podržel dveře. Nato prošli předpokojem kolem sekretářek, jež předváděly horlivou činorodost.

„Dobrou chuť, pánové,“ popřála jim Lützenová s tím nejkrásnějším úsměvem, jenž platil výhradně Klippsteinovi. Ten ho opětoval, neboť Angelika von Lützen byla urostlá blondýna bujných tvarů a on měl takové typy rád. Hilde Hallerová se jen chabě usmála, soucitný pohled upřený k Paulovi. Byla plachá, ráda četla knihy a pana ředitele Melzera zbožňovala. Henni chovala podezření, že je do něj tajně zamilovaná.

Na dvoře už čekal Klippsteinův šofér s honosným mercedesem. Když je viděl přicházet, rychle si schoval svačinu a vyskočil z vozu, aby svému šéfovi mohl otevřít dveře.

„Až po tobě, milá Henni,“ ukázal von Klippstein vstřícným gestem.

„Děkuju,“ opáčila chladně, „ale já radši půjdu pěšky. Potřebuju se nadechnout čerstvého vzduchu. Tak zatím.“

Jeho ohromený výraz ji nezajímal. Teď to strýček Paul bude muset vyžehlit a vysvětlit, že jeho neteř chce jít v doprovodu svého snoubence. Nejspíš k tomu dodá: Proti němu my dva nemáme šanci!

Na což Klippi odpoví nuceným úsměvem, který vždycky vypadá, jako by ho bolely zuby.

Felix na ni čekal u vrátnice. Zdvořile pokynul oběma pánům, kteří kolem projížděli ve voze, a potom se obrátil k Henni a potutelně se ušklíbl.

„Zase další návštěva kontrolního úřadu, co?“

Dovolili si pusu na přivítanou a vrátný Knoll se na ně nevrle podíval. Byl to starý mládenec a patrně jím už zůstane, protože byl za prvé vyzáblý a ošklivý, a za druhé hnusák. Aspoň podle Hennina soudu.

„Přežili jsme to,“ zasmála se Henni. „Bohužel tady zůstane až do zítřka. Z titulu své moci pozval na dnešní večer do naší rezidence pár ‚důležitých osobností‘ z Augsburgu.“

Felix to nijak nekomentoval. Vzal Henni za ruku a odbočili spolu na postranní cestu, která vedla přes louky k panskému domu. Mezitím už obnovil studium práv v Mnichově, takže se mohli scházet jen občas, zpravidla pouze o víkendech. Teď měl ale pololetní prázdniny, během nichž vypomáhal v továrně a bydlel v ulici Matky Boží. Z právnické fakulty nebyl nijak nadšený. I tam se projevoval duch nacionálního socialismu, jenž stávající zákony ohýbal jistým, a to zcela konkrétním směrem. Felix se tomu nicméně přizpůsobil, chtěl se dostat dál a vyučit se náležitému povolání. V neposlední řadě proto, že se hodlal s Henni oženit. O jeho tajných aktivitách v jednom komunistickém uskupení se už dávno nemluvilo. Henni se raději na nic neptala, ale věděla, že řadu členů nacisté odhalili a zatkli. Mezi nimi byl i strýček Sebastian, manžel tety Lisy. Felix jí to prozradil jedině pod přísahou mlčenlivosti. Nevěděl ovšem, kde se Sebastian Winkler právě nachází, domýšlel se však, že ho nejspíš dopravili do tábora v Dachau.

„Nemáš potuchy, proč von Klippstein poslední dobou tak často chodí do továrny?“ navázal přerušený hovor.

„Taky mi to vrtá hlavou,“ odpověděla Henni. „Každopádně to nevěstí nic dobrého.“

Felix se zastavil, aby si sundal sako. Slunce nemilosrdně pálilo, bylo sucho a v potůčcích už skoro netekla voda. Na lukách bzučely včely a do toho se míchali s pronikavým koncertem cvrčci.

„Mám jistou hypotézu,“ nadhodil Felix a znovu vzal svou dívku za ruku. „Doufám sice, že se mýlím, ale všechno tomu nasvědčuje.“

„Snad si nemyslíš, že chce uchvátit naši továrnu?“

„To by pro něj bylo moc malé sousto,“ zachmuřil se Felix. „Ale myslím, že chce přesídlit do Augsburgu. A továrna by pak pro něj představovala už jen takový přívažek.“

Henni zavrtěla hlavou. „Proč by Ernst von Klippstein měl odcházet z Mnichova? Copak tam nemá skvělou pozici a není velké zvíře v partaji?“

„Chtěl se přece stát gauleiterem,“ připomněl jí. „Ale nevyšlo mu to. Dali to místo někomu jinému a on se v hierarchii propadl dolů. Nebylo to tak?“

„To jo,“ usoudila. „Ale z Mnichova do Augsburgu – to by pro něho znamenalo spíš krok zpátky.“

Felix se začal bránit dotěrnému komárovi.

„Oni spolu nezacházejí v rukavičkách, když jde o důležité posty,“ začal vysvětlovat. „Třeba má v Mnichově kolem sebe pár soudruhů, kteří ho nechtějí pustit nahoru, a tak doufá, že tady mu padnou lepší karty. Umím si docela dobře představit, koho na večer pozval.“

„Pokud vím, tak starostu. A ředitele barevné tkalcovny. Taky nějaké lidi z krajského vedení NSDAP.“

„Tak vidíš…“

Henni z toho nebyla moudrá. Klippi se ocitl v postavení funkcionáře Říšské hospodářské komory, do níž nacisté sloučili všechny sféry průmyslu, řemesel a obchodu, které se dříve organizovaly v samostatných svazech. Ovšem po melzerovské textilní továrně pošilhával odjakživa, kdysi v ní figuroval jako podílník. Henni si původně myslela, že byl tenkrát zamilovaný do tety Marie. Ale teď má svou Gertie a teta Marie žije už roky v Americe.

Kompaktní budova panského domu ve slunci přímo žhnula. Pouze z jednoho komínu stoupal něžný oblak kouře, který vycházel ze sporáku, na němž se vařilo. Na zábradlí balkonu v prvním patře dřepělo pár unavených holubů, ale květinové záhony na dvoře svítily barvami, neboť je zahradník Christian dvakrát denně zaléval, aby to horko přežily. Těsně před vchodem stál Klippsteinův mercedes. Šofér v něm neseděl, patrně si zašel do kuchyně, aby mu tam dali najíst a napít.

Otevřela jim Hanna a zašeptala: „Jděte honem nahoru, milostivá slečno. Začali už bez vás.“

„Děkuju pěkně, Hanno,“ odvětila Henni. „Ale chci se napřed dát trochu do pořádku.“

Ani Felix nepospíchal. Umyli si ruce a ochladili zpocené obličeje. Henni ucpala prstem kohoutek a Felix schytal malou spršku. Oplatil jí to několika vášnivými polibky.

„Tak jdeme na věc…,“ vzdychla Henni. „Nebo na nás nakonec nic nezbude.“

V jídelně bylo prostřeno pro dvanáct osob. Teta Lisa posadila Henni a Felixe mezi Gertie von Klippstein a strýčka Paula, což znamenalo, že Gertie bude Felixovou dámou u stolu a Henni smí sedět vedle strýčka Paula. Když vstoupili, teta Lisa je přivítala uštěpačným: „Tak co, vy dva? Dali jste si malou odbočku, že?“

I sám Paul se na Henni podíval vyčítavě a Alicia poukázala na to, že dřív bylo zvykem usedat ke stolu přesně.

Felix honem vysvětloval, že šli volným krokem, a zdvořile se usmál na Gertie, když si vedle ní sedal.

„Však je také dneska příšerné horko,“ mínila Gertie smířlivě. „To se musí pěkně pomalu, jinak by si člověk ještě uhnal úžeh. Jen si sedněte, Humbert má polévku jistě ještě i pro vás.“

Humbert, jenž už servíroval hlavní chod, přispěchal s polévkovou terinou a nalil jim talíře. Vydatný hovězí vývar s vaječnou sedlinou, načež se oba hladově vrhli na první chod. Ostatní se už mezitím pustili do hovězí pečeně s červeným zelím a špeclemi.

Henni nepřišlo, že by Gertie byla zas tak hrozná. Do role paní von Klippstein se vžila dobře a svého chotě kupodivu držela pevně v hrsti. O služebních záležitostech spolu nejspíš nemluvili, ale ve všech ostatních věcech se von Klippstein snažil dělat jí pomyšlení a plnit všechna její přání. Zřejmě ji opravdu miloval, a jak se zdálo, ona jeho city opětovala. Inu, proti gustu žádný dišputát. Zatímco se Gertie za poslední roky viditelně zakulatila, Ernst von Klippstein naopak zhubl a krk už měl celý vrásčitý.

Kdyby mi někdo takový vlezl do ložnice, začala bych ječet a utekla, bavila se v duchu Henni. Ale pro Gertie to zřejmě žádný problém nepředstavovalo.

„To je pan von Klippstein, Elviro?“ zeptala se babička Alicia z druhého konce stolu. Od té doby, co se jí zhoršil sluch, mluvila strašně nahlas. Čtrnáctiletý Johannes, nejstarší syn tety Lisy, protočil oči. Kurti se podíval na babičku a vraštil u toho obočí, desetileté Charlotty se to i navenek trapně dotklo. Co je to za otázku? Pan von Klippstein přece není hostem ve vile poprvé. Pouze dvanáctiletý Hanno scénu ignoroval, protože se jako skoro vždycky zaměstnával svými vlastními myšlenkami.

Teta Elvira si jen povzdechla. Velice trpěla tím, že její švagrová je poslední dobou čím dál větší podivín.

„Jistěže je to on. Podívej se pořádně, Alicio!“

„To taky dělám, Elviro. Ale nejsem si jistá. Neměl pan von Klippstein vlasy blond?“

Von Klippstein jejich hovor samozřejmě slyšel a byl mu zjevně nepříjemný. Ale pokusil se tu trapnost převést v žert.

„I já jsem býval plavovlasý mladík, milostivá paní,“ zahlaholil přes celý stůl. „Ale zub času mi dal bohužel zešedivět.“

„Lokny tenkrát taky neměl,“ nadhodila babička Alicia k tetě Elviře. „Nebyl ženatý s naší Tilly? Ano, správně. A kde vůbec je Tilly?“

Humbert zachránil situaci tím, že jí nabídl podnos s masem a poznamenal, že krajní kousky jsou mimořádně měkké a šťavnaté. Nato si Alicia začala stěžovat, že omáčka je špatně kořeněná a špecle jsou moc tvrdé.

„Nechápu, co se s tím personálem děje. Když byl můj nebožtík Johann naživu, ten by si v takovém případě zavolal kuchařku na kobereček. Tenhle tlustý z kraje ne – ten tenký plátek vedle, Humberte.“

Von Klippstein si rozpačitě odkašlal, napil se vína, a protože Paul byl u stolu skoupý na slovo, obrátil se host raději k Henni.

„Pokaždé znovu musím s radostí konstatovat, milá Henni, jak pilně vedeš protokol při našich jednáních. Paul musí být skutečně rád, že má k ruce tak zdatnou sekretářku…“

4

Září 1939

Kitty projela s vozem těsně kolem rondelu s květinami, tak tak vybrala zatáčku, aniž škrábla o pískovcové schody před vchodem, a dupla na brzdu. Motor pohoršeně zarumploval a zastavil se.

„Ach jéje!“ zaúpěla Kitty. „Zase mi to chcíplo. No nic. Naštěstí už jsem tady. Humberte? Ach Humberte, srdečně zdravím…“

Humbert mezitím otevřel hlavní dveře a chvátal ze schodů, aby paní Schererové, nejmladší dceři Alicii Melzerové, otevřel dveře u vozu. Kitty však už vystoupila a zápasila s naditou taškou na zadním sedadle.

„Počkejte, milostivá paní, já vám pomůžu… Tohle je pro vás moc těžké…“

„Propána – ono se to tam zaklínilo. Hlavně buďte opatrný, jsou v tom dárky pro děti. Tak aby se nerozbily… Už jste četl noviny, Humberte? Není to hrůza?“

„To tedy je, milostivá paní…“

„Ale to se dalo čekat… Já vám říkám, že zítra se to rozjede… Ach, kdybyste mi potom odvezl autíčko kousek stranou – představte si, už jsem ho zase zaškrtila. Zrovna když jsem chtěla zaparkovat tamhle naproti, abych bratrovi zase nestála v cestě, až se vrátí z továrny…“

Humbert byl na Kittiny slovní vodopády zvyklý, a tak jenom zdvořile přikývl a vyčkal na vhodnou příležitost, aby mohl bezpečně vytáhnout tašku ze zadního sedadla.

To už Kitty vyběhla venkovní schody a pozdravila Hannu, která čekala ve vestibulu.

„Ach Hanno – není to strašné? Ty to ještě nevíš? Je matka vzhůru? Ne? Díky Bohu! Ne, nech ji spát, Hanno. Musím si napřed promluvit s Lisou. Humbert ať tu tašku odnese naproti do přístavby…“

A už uháněla do schodů a spěchala dál spojovací chodbou. Kitty Schererové už bylo čtyřiačtyřicet, ale nikdo by to do ní neřekl. Byla křehká a nadmíru štíhlá stejně jako předtím a téměř bez výjimky nosila jedině šaty a kostýmy, které pro ni v New Yorku navrhovala a následně odtud i posílala Marie. Na hlavě, kterou si dala ostříhat na bubikopf, neměla jediný šedivý vlas. Bylo to tím, že ji dcera Henni pravidelně kontrolovala a každý bílý vlásek, který se objevil, vytrhla pinzetou.

Sestra Lisa ji čekala v obýváku přístavby, kterou před lety vybudovali pro rodinu Winklerových. Ty první roky manželství představovaly šťastnou dobu. Lisa přivedla na svět tři děti a Sebastian jí stál po boku jako milující manžel a zodpovědný otec. S příchodem vlády nacistů se však Sebastian změnil. Jako přesvědčený komunista, jímž byl od samého počátku, se novým mocipánům nemohl a ani nechtěl přizpůsobit. Šikanovali ho, věznili, až se nakonec přidal k hnutí odporu a od té doby se o něm nevědělo. Lisa však nevzdávala naději, že její milovaný je naživu a jednoho dne se k nim do panského domu vrátí. Sebastianovy šance nebyly valné, ale nikdo v domě neměl to srdce, aby ji připravil o iluze.

„Kitty!“ zavolala ne právě nadšeně na sestru, jež vešla dovnitř. „Co je to dneska s tebou? Jsem ráda, že jsi za mnou přijela – ale bylo by od tebe hezké, kdyby ses ohlásila o něco dřív. Takhle jsem jenom stačila vypravit děti do školy a zařídit pár věcí doma…“

Kitty jen zavrtěla hlavou, když zjistila, že sestra je dosud v županu a není učesaná.

„Ty jsi ještě nečetla noviny?“ vykřikla na Lisu.

„Noviny?“

„Panebože! Ano, Augsburger Tageszeitung!“

Lisa vypadala unaveně a měla mizernou náladu jako vždycky a Kittino exaltované chování jí lezlo na nervy.

„Ty si vážně myslíš, že mám po ránu čas číst si v klidu noviny?“ obořila se na ni vztekle. „Organizuju domácnost pro devět lidí, pečuju o děti, starám se o zaměstnance… Představ si, že jsme teď bez zahradníka, potom co Christiana povolali do wehrmachtu na cvičení…“

Kitty jen protočila oči. Ale Humbert právě vešel do obýváku s taškou plnou dárků, a tak na chviličku zatajila dech, než to vypustí ven. Rodinné sváry nikdy neřešit před zaměstnanci – takhle Alicia Melzerová vychovala své dcery, a dokonce i Kitty si tuto zásadu osvojila.

„Všechno ukazuje na válku, Liso!“ spustila, sotva Humbert odešel. „V Augsburger Tageszeitung otiskli vůdcovu výzvu wehrmachtu. Má být v pohotovosti. Poslední pokusy dohodnout se s Polskem prý zkrachovaly. On to udělá, Liso! Hitler napochoduje do Polska!“

Lisa si jen unaveně povzdechla a zavrtěla hlavou při pomyšlení, že by se hned ráno měla zabývat Hitlerovým záborem na východ od Německa.

„Panebože – no tak jo,“ zaúpěla. „Tak ať si do toho Polska klidně vtrhne. V Československu už je přece taky. Pro nás je hlavní, že máme s Ruskem pakt o neútočení, protože Rusové jsou nebezpeční. A vůbec, já mám důležitější starosti než tuhle pitomou politiku…“

„Pitomou politiku?“ zděsila se Kitty. „To je přece osud nás všech, Liso! Robert povídal, že tohle je teprve začátek, že Hitler nedá pokoj, dokud nebude mít ve svých pařátech celou Evropu. Tohle všechno znamená válku, Liso! A ty se tady slepá a hluchá motáš kolem každodenních banalit…“

Lisa jen protáhla obličej a zmáčkla knoflík na přivolávání personálu.

„Dáš si čaj, Kitty?“ zeptala se úplně klidně. „Nebo radši studenou limonádu? Myslím, že to horko ti nedělá dobře na krevní tlak. Posaď se a snaž se aspoň trochu vzpamatovat.“

„Ty máš teda nervy, Liso! Ale jestli mi nevěříš – počkej, až se Paulíček vrátí z továrny. On už ti poví, která bije. Čaj? Ne, děkuju. Když tak leda dobrou kávu, ta by mi teď sedla po té hrůze…“

Do dveří strčila hlavu Else, jež právě dala do pořádku dětský pokoj, a slíbila, že přinese kávu a citronovou limonádu.

„Tak se konečně posaď, Kitty,“ postěžovala si Lisa skoro plačtivě. „Já už jsem z toho na nervy, jak pořád pobíháš sem a tam. Radši mi pověz, co je v té tašce, kterou přinesl Humbert. Snad ne zase nějaké dárky z Ameriky?“

Kitty své rozčílení pohřbila v hlubokém povzdechu. To přece mohla vědět předem, že Lisa vnímá jenom svoje starosti a nevidí, že se svět řítí do katastrofy. Sestra je tak neskutečně zabedněná a sebestředná! Jenom domácnost, rodina, děti. A nic z toho, co z tohoto rámce vybočuje, ji nezajímá. Svět se může otřásat v základech – ale Lisa si zavolá kuchařku, aby s ní probrala jídelní plán.

„Ach tak, ty dárky,“ připomněla si Kitty a otráveně sebou plácla na pohovku. „Už je to sice pár týdnů, co je Marie poslala, jenže já na ty věci pak úplně zapomněla. Pořád jsem o ně zakopávala v předsíni, tak jsem je dneska ráno konečně přivezla…“

„Tys byla vždycky mistryně v organizování,“ rýpla si do ní Lisa. „Nechybělo moc, a dostali bychom je až po té válce, která je podle tebe na spadnutí.“

„Umělas lepší vtipy!“

Lisa se rozesmála a Kitty se uraženě opřela v pohovce. V tu chvíli vešla Hanna s podnosem a obě ženy zmlkly, dokud nenaservírovala kávu a limonádu.

„Tak už toho nech,“ vybídla Lisa sestru a nalila jí kávu z konvice do šálku. „Ukaž mi, cos přivezla, než přijde mamá. Znáš ji přece – poslední dobou dělá ve všem zmatek.“

„Chudák maminka,“ povzdechla si Kitty. „Musíme s ní mít velkou trpělivost.“

„Tobě se to mluví, ty tady nebydlíš,“ odsekla Lisa podrážděně.

Ani dárky, které Kitty začala postupně vyndávat z tašky a rovnat na stůl, nebyly podle Lisina gusta. Kitty se zmocňoval čím dál větší vztek. Marie za ně dala spoustu peněz, tak by sestra mohla projevit aspoň trochu vděčnosti.

„Panebože – něco tak křiklavého!“ zvolala Lisa při pohledu na hedvábný šál s pestrým vzorem. „Co si ta Marie jen myslí? V tomhle přece ve svém věku nemůžu chodit!“

Kitty si k tomu odpustila komentář. Znovu a znovu své sestře vyčítala, že se tak strašně zanedbává. Nepěstěné vlasy se jí vzadu ježily, neměla vyžehlené šaty, na nohou jí seděly rozčvachtané pantofle. Taky byla příliš tlustá a poslední dobou si kousala nehty.

„A pro koho bych se měla asi tak dělat hezkou?“ vytkla Lisa sestře. „Ty máš svého Roberta, tak můžeš být šťastná. Já nemám nikoho. Jenom tři těžko zvladatelné děti a mámu, která ztrácí rozum. To je ten rozdíl!“

Jistě, měla to opravdu těžké, to se nedalo přehlédnout. Ale na druhé straně nemohla být o nějakém jednoduchém životě řeč ani u Kitty, jenže ta si na své poměry v jednom kuse nestěžovala. Na rozdíl od sestry, u níž to naopak bylo zvykem. Co jsou obě na světě, byla Lisa vždycky přesvědčená, že mladší sestra Kitty dostává pokaždé větší kus koláče.

„Tak strašně drahé plnicí pero pro Hanna!“ zaúpěla Lisa. „Klukovi je dvanáct, co s tím bude dělat? Ve škole píšou tužkou a perem s násadkou…“

„Neříkalas tuhle, že si vymýšlí krátké příběhy?“

Lisa nad tím pohrdlivě mávla rukou. „To jsou všechno jenom roupy. Kluk moc čte a už zase potřebuje nové brýle. Já bych radši, kdyby se spolužáky chodil na vandr a spal ve stanu, jak to dělá Johannes.“

Hanno byl „knihomol“, jak mu rád pohrdlivě říkal starší bratr. Co se naučil číst, věčně zalézal do svého pokoje, kde s knížkou před nosem vysedával na posteli. Vinnetou od Karla Maye nebo Tarzan z rodu Opů, Cesta do středu Země či Ostrov pokladů – hltal všechno, co kde ukořistil, a patřil k pilným návštěvníkům městské knihovny. Na jaře Lisa našla v jeho pokoji spoustu školních sešitů popsaných od první až do poslední stránky jeho drobným písmem a zděsila se nad tou spoustou kaněk a škrtanců.

„To vypadá strašně! Musíš to přepsat načisto, Hanno!“

Chlapec sklopil hlavu, jako kdyby ho přistihli při něčem nekalém, a potichu zamumlal. „To není do školy, maminko. To si píšu jen tak pro sebe.“

Lisa už mezitím litovala, že ten sešit ukázala Kitty. Ta si ho přečetla a jeho obsah ji úplně nadchl. Šlo o dobrodružný příběh chlapce, který uteče z domu, dá se najmout jako plavčík na loď a dostane se tak do Ameriky.

„To je přece nádhera, Liso!“ vykřikovala tehdy Kitty. „Má to spád, plno neotřelých nápadů, a navíc je to napínavé. Tvůj syn bude jednou spisovatel! Jako Lion Feuchtwanger, Jakob Wassermann nebo dokonce Thomas Mann!“

Lisa se při vyjmenovávání těch vzorů úplně vyděsila. Bylo přece známo, že díla těchto autorů nacisté pálili na hranicích. Ale Kitty už byla zkrátka taková – tyhle maličkosti ji nezajímaly.