I’m Glad My Mom Died

Jennette McCurdy

Copyright © 2022 by Waffle Cone, Inc.

Translation © 2023, Tereza Pavcová

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5159-1

Obsah

Prolog

1.

2.

3.

4.

5

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

22.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35

36.

37

38.

39

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

Poděkování

O autorce

Pro Marcuse, Dustina a Scottieho

Prolog

Je zvláštní, jak svým milovaným v kómatu sdělujeme velké novinky, jako by kóma bylo jen něčím, k čemu dochází z nedostatku vzrušujících okamžiků v životě.

Maminka je na jednotce intenzivní péče. Lékař nám řekl, že jí zbývá osmačtyřicet hodin. Babička, děda a táta venku v čekárně obvolávají příbuzné a pojídají občerstvení z automatu. Babička tvrdí, že tyčinky Nuter Butters zmírňují její úzkost.

Stojím u mámina drobného, bezvládného těla se třemi staršími bratry – Marcusem (ten vyrovnaný), Dustinem (ten chytrý) a Scottem (ten citlivý). Otřu jí hadříkem koutky očí plné ospalků a pak to začne.

„Mami,“ Vyrovnaný se nakloní a šeptá jí do ucha, „brzo se přestěhuju zpátky do Kalifornie.“

Všichni napjatě čekáme, zvědaví, jestli se maminka s trhnutím neprobere. Nic. Pak postoupí dopředu Chytrý.

„Mami. Ehm, mami, Kate a já se budeme brát.“

Znovu čekáme. Pořád nic.

Citlivý popojde dopředu.

„Mami…“

Neposlouchám, co se Citlivý pokouší říct, aby mámu vzbudil, protože mě příliš zaměstnává můj vlastní budicí materiál.

A už jsem na řadě. Počkám, až si všichni odejdou pro něco k jídlu, abych s ní mohla být sama. Přitáhnu si rozvrzanou židli k její posteli a posadím se. Usměju se. Chystám se pálit ostrými. Zapomeňte na svatby, zapomeňte na stěhování zpátky domů. Mám v nabídce něco mnohem důležitějšího. Něco, o čem vím, že by to mámu zajímalo víc než cokoli jiného.

„Maminko. Jsem teď… tak hubená. Konečně mám čtyřicet kilo.“

Jsem na jednotce intenzivní péče se svou umírající matkou a vím, že ji může probrat jen tohle – od chvíle, kdy ji hospitalizovali, se mé obavy a smutek proměnily v dokonalý, anorexií motivovaný koktejl a já jsem tak konečně dosáhla matčina váhového cíle. Čtyřicet kilogramů. Jsem si tak jistá, že to zabere, že se opřu na židli a důležitě zkřížím nohy. Čekám, až jí to dojde. A čekám. A čekám.

Ale nestane se to. Nikdy jí to nedojde. Nedává mi to smysl. Jestli ani moje váha nestačí k tomu, aby maminku probrala, pak nebude stačit nic. A jestli ji nic nedokáže vzbudit, znamená to, že opravdu umře. A jestli opravdu umře, co mám sama se sebou dělat? Cílem mého života vždycky bylo činit maminku šťastnou, být taková, jakou mě chtěla mít. Takže čím mám tedy být bez ní?

Předtím

1.

Dárek přede mnou je zabalený do vánočního papíru, ačkoli je konec června. Ze svátků nám zbyla spousta papírů, protože dědeček koupil sadu tuctu rolí ze Sam’s Club, i když mu maminka říkala, že to vůbec není výhodná nabídka.

Odlepím – netrhám – papír, protože maminka si ráda schovává zbytky papíru z každého dárku, a kdybych ho místo odlepování roztrhla, nebyl by papír tak neporušený, jak to má ráda. Dustin říká, že je maminka kramářka, ale ona tvrdí, že si jen ráda na všechno schovává vzpomínky.

Takže odlepuju.

Vzhlédnu a zjistím, že mě všichni pozorují. Je tam babička, se svou nadýchanou trvalou, nosem jako knoflík a tou svou intenzitou, která se projeví pokaždé, když někoho sleduje, jak si rozbaluje dárek. Zajímá ji hlavně, od koho dárek je, jeho cena a jestli byl z výprodeje, nebo ne. To všechno potřebuje vědět.

Dědeček se taky dívá a mezitím dělá fotky. Nesnáším, když mě někdo fotí, ale dědeček to miluje. A když děda něco miluje, nic ho nezastaví. Jako když mu maminka řekla, aby přestal každý večer před spaním jíst vrchovatou misku vanilkové zmrzliny Tillamok, protože to nesvědčí jeho už tak nemocnému srdci. Ale nepřestal. Nepřestal jíst zmrzlinu a nepřestal ani fotit. Skoro bych z toho zešílela, kdybych ho neměla tak moc ráda.

Je tu táta, napůl spí jako vždycky. Maminka do něj šťouchá a šeptá mu, že si opravdu není jistá, že jeho štítná žláza funguje normálně, na což jí táta podrážděně odsekne „moje štítná žláza je v pohodě“ a během pěti vteřin už zase usíná. Tohle je běžný způsob jejich komunikace. Tohle nebo hlasitá hádka úplně o čemkoli. Mám radši tohle.

Marcus, Dustin, a Scottie jsou tu taky. Mám je všechny ráda z různých důvodů. Marcus je tak zodpovědný, tak spolehlivý. Možná to bude tím, že je vlastně skoro dospělý – je mu patnáct –, ale jako by v něm byla navíc určitá odolnost, kterou u řady dospělých ve svém okolí nevnímám.

Miluju Dustina, i když to většinou vypadá, že ho trochu otravuju. Líbí se mi, že je dobrý v kreslení a dějepisu a zeměpisu, což jsou tři věci, ve kterých já jsem příšerná. Snažím se mu ohledně věcí, v nichž je dobrý, skládat často poklony, ale on říká, že jsem vlezdoprdelka. Nejsem si jistá, co to přesně je, ale z tónu, kterým to říká, poznám, že je to urážka. I tak jsem si ale jistá, že moje lichotky ve skrytu duše oceňuje.

Miluju Scottieho, protože je nostalgický. To slovo jsem se naučila z Obrázkových slovníků, které nám maminka každý den čte, protože nás vzdělává doma, a teď se ho snažím alespoň jednou denně použít, abych ho nezapomněla. Ke Scottiemu se opravdu hodí. „Stesk po minulosti.“ Přesně to on má, i když je mu jenom devět, takže toho za sebou moc nemá. Scottie pláče, když končí Vánoce a když končí jeho narozeniny a když je konec Halloweenu a někdy i na konci obyčejného dne. Brečí, protože je smutný, že skončil, a dokonce i když ještě není úplný konec, už po něm teskní. „Tesknit“ je další slovo z Obrázkového slovníku.

Maminka se dívá taky. Ach, maminka. Je tak krásná. Nemyslí si to o sobě, nejspíš proto tráví každý den tolik hodin tím, že si dělá vlasy a make-up, i když se chystá jen do potravin. Nedává mi to smysl. Přísahala bych, že bez těch věcí vypadá líp. Víc přirozeně. Vidíte její pleť. Její oči. Ji samotnou. Místo toho to všechno zakryje. Rozprostře si po obličeji falešné tekuté opálení, poškrábe tužkou slzné kanálky, natře si na tváře spoustu růže a celé to navrch zasype hromadou pudru. Vyčeše si vlasy nahoru do něčeho obrovského. Nosí boty s vysokými podpatky, aby měřila metr šedesát, protože říká, že sto padesát prostě nestačí. Je toho tolik, co nepotřebuje, co bych si přála, aby nepoužívala, ale já ji pod tím vším vidím. A to, co je vespod, ji dělá krásnou.

Maminka se dívá na mě a já se dívám na ni a takhle je to pokaždé. Jsme propojené. Propletené. Jsme jedna. Usměje se na mě stylem trochu-sebou-pohni, takže to udělám. Pohnu sebou a odlepuju papír z dárku rychleji.

Okamžitě jsem zklamaná, možná dokonce zhrozená, když zjistím, co za dárek jsem dostala k šestým narozeninám. Jasně, mám ráda Lumpíky, ale na dvoudílném kompletu – tričku a kraťasech – je Angelica (moje nejmíň oblíbená postava) obklopená sedmikráskami (a já nesnáším květiny na oblečení). A kolem rukávů a nohavic jsou volánky. Kdybych mohla ukázat na jednu věc, která je v dokonalém protikladu k mé osobnosti, byly by to volánky.

„To je bomba!“ vykřiknu vzrušeně. „Ten nejlepší dárek ze všech!“

Nasadím svůj nejlepší falešný úsměv. Maminka si nevšimne, že je falešný. Myslí si, že se mi ten dárek opravdu líbí. Řekne mi, abych si ho oblékla na oslavu, a už mi rovnou začíná sundávat pyžamo. Když mě svléká, je to jako by oblečení spíš trhala než stahovala.

O dvě hodiny později. Stojím v uniformě Angeliky v parku Eastgate obklopená kamarády, nebo spíš jedinými lidmi stejného věku z mého okolí. Jsou tu všichni z mé předškolní třídy v kostele. Je tu Carly Reitzelová se svojí klikatou čelenkou. Madison Thomerová se svou řečovou vadou, kterou bych si tolik přála, protože je to tak cool. Je tu Trent Paige, mluví o růžové, což dělá až moc často a výlučně jen proto, že to děsí dospělé okolo. (Nejdřív mi nedocházelo, proč dospělí tolik nadělají s Trentovou posedlostí růžovou, ale pak jsem si dala dvě a dvě dohromady. Myslí si, že je gay. A my jsme mormoni. A z nějakého důvodu nemůžete být gay a mormon zároveň.)

Rozdává se dort a zmrzlina a já jsem nadšená. Čekala jsem na tuhle chvíli celé dva týdny, jen co jsem se rozhodla, co si budu přát. Narozeninové přání je to jediné, co mi v životě propůjčuje nějakou moc, díky němu mám nad věcmi kontrolu. Tuhle příležitost neberu jako samozřejmost. A chci ji využít naplno.

Všichni falešně zpívají „Hodně štěstí, zdraví“ a Madison, Trent a Carly po každém verši přidají ča-ča-ča – je to strašně otravné. Jsem si jistá, že si myslí, jak je to cool, ale podle mě to jen narušuje čistotu narozeninové písničky. Proč prostě nemůžou dobrou věc nechat takovou, jaká je?

Oči zabodnu do maminky, aby věděla, že mi na ní záleží, že ona je moje priorita. Ona nedělá ča-ča-ča. Uznávám ji za to. Věnuje mi jeden z těch velikých úsměvů, při nichž nakrčí nos, a které mi dodávají pocit, že všechno bude v pořádku. Usměju se na ni taky, snažím se tu chvíli prožít tak naplno, jak dokážu. Cítím, že mi vlhnou oči.

Mamince poprvé diagnostikovali rakovinu prsu ve čtvrtém stadiu, když mi byly dva. Sotva si to pamatuju, ale pár záblesků tu je.

Například vzpomínka, jak mi maminka plete velký bílozelený přehoz a říká, že je to něco, co můžu mít u sebe, až bude v nemocnici. Nesnášela jsem ho, nebo jsem možná nesnášela to, jak mi ho dala, nebo jsem nesnášela pocit, jaký jsem měla, když mi ho dávala – nepamatuju se, co přesně jsem nesnášela, ale něco na té chvíli to rozhodně bylo.

Pak je tu vzpomínka, jak jdu s dědečkem po něčem, co byl nejspíš trávník před nemocnicí. Držela jsem dědu za ruku. Chtěli jsme natrhat pampelišky a dát je mamince, ale místo toho jsem sbírala drobný hnědý plevel připomínající větvičky, protože se mi líbil víc. Maminka si ho nechala v plastovém kalíšku od voskovek z dětského oddělení celé roky. Aby si uchovala vzpomínku. (Možná odtud pocházely Scottovy sklony k nostalgii?)

Nebo ta, jak sedím na hrbolatém modrém koberci v rohové místnosti v našem kostele a sleduju, jak dva mladí a pohlední misionáři pokládají ruce na maminčinu plešatou hlavu, aby jí udělili kněžské požehnání, zatímco jsou zbylí členové rodiny rozesazení na studených rozkládacích židlích po obvodu místnosti. Jeden z misionářů posvětil olivový olej, aby byl celý svatý nebo co, a pak jím polil mamince hlavu, takže se ještě víc leskla. Druhý misionář pak pronesl požehnání a požádal o prodloužení maminčina života, pokud je to Boží vůle. Babička vyskočila ze židle a řekla: „I kdyby to nebyla Boží vůle, sakra!“, což vyrušilo Ducha svatého, takže misionář musel začít s modlitbou od začátku.

I když si na to období svého života skoro nepamatuju, ani nemusím. O těch událostech se v domácnosti McCurdyových mluví tak často, že byste u toho ani nemuseli být, aby se vám ten zážitek vryl do paměti.

Maminka ráda vypráví o svém boji s rakovinou – o chemoterapii, ozařování, transplantaci kostní dřeně, mastektomii, prsním implantátu, o tom, že byla ve čtvrtém stádiu a že jí bylo teprve pětatřicet, když to dostala –, vypráví to každému návštěvníkovi kostela, sousedovi nebo zákazníkovi v obchodě Albertsons, který je ochotný poslouchat. I když jsou fakta tak smutná, můžu říct, že příběh sám o sobě dává mámě hluboký pocit hrdosti. Smysluplnosti. Jako by ona, Debra McCurdyová, byla na tuto zem seslána proto, aby přežila rakovinu, a žila, aby o tom mohla vyprávět všem a každému… alespoň pětkrát až desetkrát.

Máma vzpomíná na rakovinu tak, jako většina lidí vzpomíná na dovolenou. Dokonce zašla tak daleko, že každý týden přehrává domácí video, které natočila krátce poté, co jí sdělili diagnózu. Každou neděli po kostele nechá jednoho z kluků, aby jí kazetu pustil, protože ona s videorekordérem neumí pracovat.

„Tak jo, všichni, pšššt. Buďme potichu. Budeme se dívat a budeme vděční za to, kde je maminka teď,“ říká.

I když maminka tvrdí, že se na to video díváme, abychom byli vděční za to, že už je v pořádku, něco na tom sledování mi nepřipadá správné. Dobře vidím, jak je to klukům nepříjemné, a rozhodně je to nepříjemné i mně. Myslím, že nikdo z nás se nechce vracet ke vzpomínkám na plešatou, smutnou, tehdy umírající maminku, ale nikdo z nás to neřekne nahlas.

Video se začne přehrávat. Maminka nám čtyřem zpívá ukolébavky, zatímco sedíme kolem ní na gauči. A stejně jako video zůstává při každém přehrání stejné, jsou stejné i maminčiny komentáře. Pokaždé, když si to video pustíme, maminka říká, že ta tíha byla na Marcuse „příliš velká“, takže musel pořád odcházet na chodbu, aby se sebral a zase se vrátil. Způsobem, jakým to říká, nám dává najevo, že je to ta největší poklona. To, že je Marcus z maminčiny smrtelné nemoci rozrušený, svědčí o tom, jak neuvěřitelný člověk to je. Pak říká, jaké jsem já byla „prtě“, ale slovo „prtě“ vysloví s takovým jedovatým kousnutím, že by to klidně mohla být nadávka. Potom pokračuje tím, jak nemůže uvěřit, že jsem nepřestala z plných plic zpívat „Rolničky“, když nálada byla tak očividně smutná. Nemůže uvěřit, že jsem to nepochopila. Jak jsem mohla být tak veselá, když všechno kolem bylo zjevně tak náročné? Byly mi dva roky.

Věk mě neomlouvá. Pokaždé, když si znovu pustíme to video, cítím obrovskou vinu. Proč jsem se nechovala líp? Jaká jsem byla hloupá. Jak jsem mohla nevycítit, co máma potřebuje? Že potřebovala, abychom to všichni brali vážně, abychom tu situaci brali tak těžce, jak jen to jde, abychom byli zničení. Potřebovala, abychom bez ní nebyli ničím.

I když vím, že všechny termíny maminčina příběhu o rakovině – chemoterapie, transplantace kostní dřeně, ozařování – jsou slova, která v každém, kdo je uslyší, vyvolají velkou reakci, šok, jako by nemohl uvěřit, že to máma měla tak těžké, pro mě jsou to jen technikálie. Nic neznamenají.

Ale to, co pro mě něco znamená, je celková atmosféra v domácnosti McCurdyových. Vzpomínám si, jak mi tenkrát připadalo, že vzduch v domě je jako zadržený dech. Jako bychom všichni byli v útlumu a čekali, až se maminčina rakovina vrátí. Mezi neustálým přehráváním máminých prvních příznaků a častých kontrolních návštěv u lékařů panuje v domě nevyslovená tíživá nálada. Křehkost maminčina života je středobodem toho mého.

A já si myslím, že s tou křehkostí můžu něco udělat svým narozeninovým přáním.

Konečně skončila písnička „Hodně štěstí, zdraví“. Nastal ten správný čas. Moje velká chvíle. Zavřu oči a zhluboka se nadechnu, zatímco v duchu vyslovím své přání.

Přeju si, aby maminka zůstala naživu ještě rok.

2.

„Ještě jedna řada sponek a budeme hotové,“ říká maminka. Mluví o motýlkových klipsech, které mi pečlivě připíná do vlasů. Tenhle účes nesnáším – prameny těsně stažených vlasů připevněných na své místo malými sponkami, které bolestivě tahají za kůži. Nejradši bych si vzala baseballovou čepici, ale maminka tenhle styl miluje a říká, že mi to sluší, takže mám motýlkové klipsy.

„Dobře, mami,“ odpovím a houpu nohama dopředu a dozadu, protože sedím na víku záchodové mísy. To pohupování je tak příjemné. Vylepšuje to.

Začne zvonit pevná linka.

„Sakryš.“ Maminka otevře dveře do koupelny a natáhne se pro sluchátko, tak daleko, jak dosáhne, a popadne telefon pověšený na stěně kuchyně. To všechno zvládne, aniž by pustila pramínek vlasů, na kterém právě pracuje, takže se celé moje tělo nakloní stejným směrem jako to maminčino.

„Haló,“ řekne do sluchátka, když ho zvedne. „Mhm, m-hm. Hm, hm. COŽE? V devět večer? Dřív to nejde?! To je jedno, hádám, že děti budou muset nějak zvládnout DALŠÍ NOC bez svého TÁTY. A je to tvoje chyba, Marku, tvoje chyba.“ Máma praští sluchátkem.

„To byl tvůj otec.“

„To mi došlo.“

„Ten chlap, Net, to ti teda řeknu. Někdy bych prostě…“ Nadechne se, neklidně, zhluboka.

„Někdy bys prostě co?“

„No, mohla jsem si vzít doktora, právníka nebo…“

„Indiánského náčelníka,“ dokončím za ni, protože její narážku už moc dobře znám. Jednou jsem se jí zeptala, s kterým indiánským náčelníkem chodila, a ona mi odpověděla, že to nemyslí doslovně. Je to jen slovní obrat, způsob jak říct, že mohla mít kohokoli, tehdy v době, kdy ještě neměla děti, kvůli čemuž teď je o něco méně atraktivní. Řekla jsem jí, že mě to mrzí, a ona opáčila, že je to v pořádku, protože mě má mnohem radši, než by měla nějakého mužského. Pak mi řekla, že jsem její nejlepší kamarádka, políbila mě na čelo a poznamenala, že skutečně šla na pár schůzek s jedním doktorem: „Byl vysoký a zrzavý, dobře finančně zajištěný.“

Maminka mi dál spíná vlasy. „I s producenty. Filmovými producenty, hudebními producenty. Quincy Jones se po mě jednou ohlédl, když kolem mě procházel na ulici. Upřímně, Net, nejen že jsem si mohla jednoho z těch mužů vzít, ale taky jsem měla. Byla jsem předurčená k dobrému životu. Ke slávě a štěstí. Ty víš, že jsem chtěla být herečka.“

„Ale babička a děda tě nenechali,“ dodám.

„Ale babička a děda mě nenechali, to je pravda.“

Zajímalo by mě, proč jí to děda s babičkou nedovolili, ale neptám se. Dobře už vím, že nemám některé druhy otázek pokládat, ty, které jdou do hloubky. Místo toho nechám maminku, aby mi předávala ty informace, které předávat chce, zatímco bedlivě poslouchám a snažím se je pochopit přesně tak, jak chce, abych je chápala.

„Au!“

„Promiň, skřípla jsem ti ucho?“

„Jo, nic se nestalo.“

„Z tohohle úhlu je tam špatně vidět.“

Maminka mi začne třít ucho a mě to okamžitě uklidní.

„Já vím.“

„Ráda bych ti dala život, který jsem nikdy neměla, Net. Ráda bych ti dala život, jaký si zasloužíš. Život, který mně rodiče nedopřáli.“

„Dobře.“ Jsem nervózní z toho, co bude následovat.

„Myslím, že bys měla hrát. Myslím, že bys byla skvělá malá herečka. Blonďatá. Modrooká. Máš to, co v tom městě milujou.“

„V jakém městě?“

„V Hollywoodu.“

„Není Hollywood daleko?“

„Asi hodinu a půl. Navíc je to i po dálnici. Budu se muset naučit řídit na dálnici. Ale je to oběť, kterou ti ráda přinesu, Net. Páč já nejsem jako moji rodiče. Chci pro tebe to nejlepší. Víš to, viď?“

„Jo.“

Maminka se zarazí tak, jak to dělává, když se chystá říct něco, co je podle ní součástí nějaké velké chvíle. Skloní se, aby mi viděla do očí – pořád drží volný pramínek mých vlasů.

„Tak co říkáš? Chceš hrát? Chceš být maminčinou malou herečkou?“

Existuje jen jedna správná odpověď.

3.

Necítím se připravená. Vím, že nejsem připravená. Dítě přede mnou hopsá z jevištních schodů způsobem, který mě mate. Vůbec se nezdá nervózní. Je to pro něj jen další den. Posadí se vedle asi tak tuctu dalších dětí, které už sedí, protože předvedly své monology.

Rozhlédnu se po nudné, holé místnosti s bílými stěnami a řadě dětí na kovových skládacích židlích. Nervózně dloubu palcem do papíru v dlaních. Jsem na řadě. Postavila jsem se na konec fronty, abych měla víc času na zkoušení, ale teď svého rozhodnutí lituju, protože jsem jen o to nervóznější. Takhle jsem se ještě nikdy necítila. Žaludek se mi svírá nervozitou.

„Pusť se do toho, Jennette,“ řekne mi muž s černým culíkem a bradkou, který rozhoduje o mém osudu.

Kývnu na něj, pak vyjdu na pódium. Papír položím na zem, abych měla volné ruce na velká gesta, která mám podle maminčiných instrukcí předvádět, a pak začnu svůj monolog o Jell-O Jigglers.

Když začnu, hlas se mi třese. V hlavě ho slyším tak nahlas. Snažím se ho ztišit, ale zní ještě hlasitěji. Široce se usměju a doufám, že si toho Bradka nevšimne. Konečně se dostanu k poslední větě.

„Protože z Jell-O Jiggers hihňám se až po nos.“

Pak se zahihňám, jak mi řekla maminka – „vysokým hlasem a roztomile, s nakrčenou špičkou nosu.“ Doufám, že to hihňání nezní tak nepříjemně, jak ho slyším, když ze mě vychází.

Bradka si odkašle – to není nikdy dobré znamení. Řekne mi, abych to zkusila ještě jednou, ale „trochu se uvolni, udělej to, jako bys prostě mluvila s kamarádkou… jo, a nedělej ta gesta rukama.“

Pere se to ve mně. Gesta rukama jsou přesně tím, co mi maminka řekla, že mám dělat. Když půjdu do čekárny a řeknu jí, že jsem je nedělala, bude zklamaná. Ale když půjde do čekárny a řeknu jí, že nemám agenta, bude ještě zklamanější.

Zopakuju monolog, už tolik negestikuluju a mám z toho trochu lepší pocit, ale je mi jasné, že Bradka nedostal přesně to, co chtěl. Zklamala jsem ho. Cítím se hrozně.

Když skončím, vyvolá Bradka devět jmen, včetně toho mého, a řekne, že zbylých pět dětí může jít. Myslím, že jen jedno z nich chápe, že je právě odmítli. Další čtyři vytančí z místnosti, jako by šly na zmrzlinu. Je mi jich líto, ale jsem ráda za sebe. Jsem Vyvolená.

Bradka řekne, že společnost Academy Kids by nás ráda použila jako komparz, což znamená, že budeme tvořit pozadí scén v seriálech a filmech. Hned poznám, že se Bradka snaží, aby špatná zpráva zněla jako dobrá, protože se tváří přehnaně nadšeně.

Když nás posílá zpátky do čekárny k maminkám, vyvolá Bradka jména tří dětí a řekne jim, aby ještě zůstaly. Loudám se, snažím se být v místnosti co nejdéle, abych zaslechla, o co jde s těmihle třemi speciálními dětmi – těmi Ještě Vyvolenějšími. Bradka jim řekne, že byly vybrány jako „hlavní herci“, což znamená mluvící herci. Zvládly své monology tak dobře, že z nich nebudou jen lidské rekvizity, ale skuteční, kvalifikovaní, promluvy schopní HERCI.

Cítím, jak ve mně vře něco nepříjemného. Žárlivost mísící se s odmítnutím a sebelítostí. Proč nejsem dost dobrá, abych mluvila?

Vrátím se do čekárny a narazím na maminku, která se tenhle týden už počtvrté snaží vyrovnat stav své šekové knížky. Řeknu jí, že mě vybrali jako komparz a ona se zdá být doopravdy šťastná. Vím, že je to jen proto, že neví, že bych mohla být vybraná k něčemu ještě lepšímu. Bojím se, že to zjistí.

Maminka začne vyplňovat formuláře k zastoupení. Namíří perem k tečkovanému místu tam, kam bych měla napsat své jméno. Je vedle tečkovaného místa, kam už se sama podepsala – musí to podepsat, protože je moje opatrovnice.

„K čemu se upisujeme?“

„Smlouva jen říká, že agent dostane dvacet procent a my osmdesát procent. Patnáct procent z těch osmdesáti půjde na svěřenský účet, ke kterému dostaneš přístup, až ti bude osmnáct. To jsou většinou všechny peníze, které rodiče svým dětem nechávají. Ale ty máš štěstí. Maminka si z tvých peněz nevezme nic krom svého platu a nezbytných výdajů.“

„Co jsou nezbytné výdaje?“

„Proč mě najednou vyslýcháš? To mi nevěříš?“

Rychle podepíšu.

Bradka vyjde ven a dává každému z rodičů rychlou zpětnou vazbu. Nejdřív jde k mamince a řekne jí, že mám potenciál na mluvící roli.

„Potenciál?“ zeptá se maminka kriticky.

„Ano, obzvlášť když je jí teprve šest, takže začíná brzy.“

„Ale proč potenciál? Proč nemůže hrát mluvící roli už teď?“

„No, měl jsem z jejího monologu pocit, že byla hodně nervózní. Je asi docela stydlivá.“

„Stydí se, ale překonává to. Překoná to.“

Bradka se poškrábe na paži v místě, kde má vytetovaný strom. Zhluboka se nadechne, jako by se chystal říct něco, co ho přivádí do rozpaků.

„Důležité je, aby Jennette chtěla hrát, pokud to má zvládat dobře,“ řekne.

„Ach, chce to víc než cokoli jiného,“ pronese maminka, zatímco se podepisuje na tečkované místo na další stránce.

Maminka to chce víc, než cokoli jiného, ne já. Ten den byl stresující, ne zábavný, a kdybych měla na výběr, už nikdy bych si to nechtěla zopakovat. Na druhou stranu chci to, co chce maminka, takže v určitém slova smyslu měla pravdu.

Bradka se na mě usměje způsobem, kterému bych ráda rozuměla. Nelíbí se mi, když dospělí dělají obličeje nebo vydávají zvuky, kterým nerozumím. Je to frustrující. Mám z toho pocit, jako by mi něco unikalo.

„Hodně štěstí,“ řekne mi, v hlase se mu přitom ozývá určitá těžkost, a pak odejde.

4.

Jsou tři hodiny ráno, pátek po našem podpisu smlouvy s Academy Kids, když mě maminka budí na mé první natáčení komparzu v seriálu, co se jmenuje Akta X. Na natáčení mám být nejdřív v pět, ale protože se maminka děsí své první jízdy po dálnici, chce vyrazit co nejdřív a mít dost času.

„Jen se podívej, kvůli tobě překonávám svůj strach,“ říká maminka, zatímco se skládáme do našeho minivanu Ford Windstar z roku 1999.

Do studií 20th Century Fox dorazíme o hodinu dřív, takže se chvilku procházíme kolem ve tmě. Když míjíme obří nástěnnou malbu souboje Luka Skywalkera s Darth Vaderem na zdi jednoho nahrávacího studia, maminka nadšeně vypískne, vytáhne jednorázový foťák a fotí mě, jak před ní stojím. Je mi trapně, jako bychom sem nepatřily.

Ve tři čtvrtě na pět si maminka uvědomí, že už mě brzo budou volat na natáčení, takže se přihlásíme u vstupu do studia u malého, plešatého asistenta produkce. Řekne nám, že jsme tu brzo, ale že než bude čas jít na natáčení, můžeme si sednout vzadu v cateringu.

Catering je cool místo. Je to stan u zdi nahrávacího studia a je plný jídla. Cereálie a sladkosti a hrnky kávy a pomerančový džus a stříbrné podnosy se snídaňovými jídly – lívance a vafle a míchaná vajíčka a slanina.

„A je to zadarmo,“ řekne maminka vzrušeně a balí si muffiny a croissanty do ubrousku a cpe je do obří tašky Payless, aby je později dala mým bratrům. Na tácu leží kopec celých vajíček. Maminka říká, že jsou vařená natvrdo. Jedno naklepnu, abych to zkusila. Maminka mi ukazuje, jak vajíčkem poválet, aby se tvrdá skořápka rozbila a šla snadno oloupat z bílku. Posypu si vajíčko solí a pepřem a pořádně si kousnu. Miluju to. Sáhnu taky po pytlíku mini sýrových sendvičů Ritz Bits. Na tohle bych si snadno zvykla.

Ve chvíli, kdy se dostanu k poslednímu soustu vajíčka, objeví se všechny ostatní děti z komparzu – je nás třicet – a všechny najednou nás zavolají na natáčení.

Seřadíme se za plešatým asistentem a ten nás dovede do studia, kde budeme točit. Když vkročíme dovnitř, jsem u vytržení. Strop je tak vysoký a je pokrytý stovkami světel a stožárů. Je tu cítit vůně čerstvého dřeva a zvuk kladiv a vrtaček. Kolem nás prochází spousta lidí v pracovních kalhotách, někteří z nich mají nářadí zavěšené za opaskem, jiní mají v rukou desky se sponkami, někteří naléhavě šeptají do vysílaček. Je na tom něco kouzelného. Mám pocit, že se toho děje tolik.

Přijdeme na plac a režisér – malý muž se světle hnědými vlasy dlouhými tak, že si je může zastrčit za uši – nás vhání dovnitř a rychle a horečně mluví. Podívá se na mě a na dalších dvacet devět komparzistů a vzrušeně nám sdělí, že všichni budeme hrát děti, které uvízly v plynové komoře a dusí se. Přikyvuju a snažím se zapamatovat si každé slovo, abych je mohla předat mámě cestou domů, až se mě zeptá. Udušení k smrti, chápu.

Režisér nám řekne, kam si máme stoupnout. Já stojím v zadní části hloučku, ale potom požádá menší děti, aby šly dopředu, a tak to udělám. Pak rychle ukáže na každého z nás, na jednoho po druhém, a řekne, ať se tváříme, jako bychom byli „vyděšení k smrti“. Jsem deváté nebo desáté dítě, na které namíří prst, a když se zatvářím, řekne vedle stojícímu kameramanovi, aby mě natočil zblízka. Netuším, co to znamená, ale předpokládám, že je to dobře, protože režisér na mě potom mrkne.

„Ještě jednou, ještě větší strach!“ křičí na mě režisér. Trochu rozšířím oči a doufám, že to zabere. Myslím, že ano, protože řekne: „Mám to, jedeme dál!“ a poplácá mě po zádech.

Zbytek dne se skládá z úseků práce na place a učení, kterému se máme věnovat během natáčení, takže přeskakujeme z jednoho do druhého. Protože mě máma učí doma, nachystala mi školní úkoly na celý den a všechny pracovní listy sepnula do malého balíčku. Dvanáctiletá holka, která sedí ve školní lavici vedle mě, do mě neustále strká lokty a říká mi, že pokud nechceme, nemusíme dělat žádné úkoly, protože jsme komparzisti a studiovým učitelům, kteří jsou nám přiděleni, je jedno, kolik práce se udělá, protože chtějí učit jen mluvící herce. Snažím se ji ze všech sil ignorovat a vyplňuju stránku o hlavních městech států. Učíme se vždycky tak půl hodiny, než nás asistent vytáhne z učebny, abychom šli znovu na scénu. Stejná scéna. Celý den stejná scéna.

Netuším, proč musíme tuhle jednu scénu točit tolikrát. Říkám si, že bude lepší se na nic neptat, ale všimnu si, že pokaždé, když se vrátím na plac, je kamera v jiné poloze. Mám pocit, že to s tím má něco společného. No co, aspoň cestou na plac pokaždé vidím maminku.

Když nás asistent vede zpátky, procházíme totiž kolem „místnosti pro rodiče komparzistů“, kde jsou všichni rodiče nacpaní v malém bungalovu. Zamávám mamince, která se na mě pokaždé podívá. Bez ohledu na to, jak moc je zabraná do časopisu Woman’s World, udělá si oslí růžek na stránce, podívá se na mě, široce se usměje a ukáže mi palec nahoru. Jsme tak propojené.

Na konci dne jsem vyčerpaná. Osm a půl hodiny strávených na place a děláním úkolů do školy a chozením ze studia do třídy a přijímáním pokynů a drilem a čicháním kouře (na scéně plynové komory byl pro zlepšení atmosféry mlhový stroj). Byl to dlouhý den a nijak zvlášť jsem si ho neužila, ale chutnalo mi vajíčko natvrdo.

„Udušení k smrti,“ říká máma horlivě cestou domů, když opakuje, co všechno jsem jí o tom dni vyprávěla. „A v DETAILU. To opravdu ukážeš, jak jsi dobrá. Vsadím se, že až to jednou odvysílají, budou tě z Academy Kids prosit, abys hrála mluvící roli. PROSIT.“

Máma nevěřícně kroutí hlavou a vzrušeně ťuká do volantu. V tu chvíli vypadá tak bezstarostně. Snažím se vyrýt si její výraz do paměti. Kéž by byla taková častěji.

„Bude z tebe hvězda, Nettie. Já to prostě vím. Z tebe bude hvězda.“

5

„Do kostela vyrážíme za patnáct minut!“ zakřičí maminka  z vedlejšího pokoje předtím, než ke mně dolehne nezaměnitelné třísknutí štětce na make-up, kterým mrskla po zrcadle. Určitě si zase rozmazala oční linky.

Kostel, kam chodíme, je Šestá hlídka Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů v Garden Grove. Babičku pokřtili jako mormonku, když jí bylo osm, a taky maminku pokřtili jako mormonku, když jí bylo osm – stejně jako pokřtí mě, až mi bude osm, protože Joseph Smith řekl, že až tehdy se začínají počítat naše hříchy. (Předtím můžete hřešit bez-trestně.)

Ačkoliv byly babička i maminka pokřtěné, do kostela nechodily. Podle mě je těšila představa, že půjdou do nebe, aniž by předtím musely namáhat nohy.

Jenže hned potom, co mamince diagnostikovali rakovinu, jsme začali na mše chodit.

„Věděla jsem, že mi Pán pomůže, když budu dobrá a věrná služebnice,“ vysvětlila mi maminka.

„Ach. Takže jsme začali chodit do kostela, až když jsme od Boha něco chtěli?“ zeptala jsem se.

„Ne.“

Maminka se sice smála, když mi odpovídala, ale zněla trošku nervózně, možná dokonce otráveně. A pak hned změnila téma a řekla, jak to sluší Tomu Cruisovi v nové upoutávce na Mission: Impossible 2. Kdy nebo proč jsme začali chodit do kostela už jsem se nikdy nezeptala.

Nepotřebuju znát přesné důvody k tomu, proč tam chodíme, abych věděla, že to tam miluju.

Miluju vůni kaple – je cítit čističem na podlahy s vůní borovic a taky pytlovinou. Miluju předškolní vyučování a všechny ty písničky o víře a Ježíšovi, jako je „Doufám, že mě povolají na misii“ nebo „Příběhy z Knihy Mormon“ a mou nejoblíbenější „Praskání popcornu“, která, když se nad tím zamyslím, nemá nic společného s vírou v Ježíše. (Je o praskání popcornu na meruňce.)

Ale nade všechno miluju ten útěk. Kostel, to je krásná, poklidná, tři hodiny týdně trvající úleva od místa, které nejvíc nesnáším: od domova.

Domov je stejně jako kostel v Garden Grove v Kalifornii, v městečku, kterému jeho obyvatelé nepříliš láskyplně říkají „Garbage Grove“, tedy hájek smetí, protože, jak pokaždé poznamená Dustin, než ho maminka umlčí, „je tu spousta bílého odpadu“.

Máme dobrou nájemní smlouvu na dům, protože ho vlastní tatínkovi rodiče, ale evidentně ne dost dobrou, protože si na ni maminka pořád stěžuje.

„Neměli bychom platit vůbec nic. Od toho je přece rodina,“ vybíjí si to na mě, když myjeme nádobí nebo jí lakuju nehty. „Jestli nenechají tvému otci dům v závěti, tak přísahám…“

Skoro každý měsíc se s nájmem zpozdíme – maminka kvůli tomu pokaždé pláče. A platíme často méně – i kvůli tomu maminka pláče. Někdy zkrátka nemáme dost, i když se složí maminka, tatínek, babička i dědeček. Babička a děda se k nám „dočasně“ přistěhovali, když maminka bojovala s rakovinou, ale nakonec zůstali i potom, co se dostala do remise, protože je to tak pro nás všechny lepší.

Maminka tomu říká „prokletí minimální mzdy“. Dědeček pracuje jako trhač lístků v Disneylandu, babička je recepční v domově důchodců, tatínek vyrábí lepenkové výřezy pro Hollywood Video a pracuje v oddělení návrhů kuchyní v obchodě Home Depot. Maminka chodila na kosmetickou školu, ale říká, že děti udělaly její kariéře čáru přes rozpočet – „navíc jsou výpary z barev na vlasy jedovaté“ – takže si kolem svátků bere směny v Targetu, ale říká, že jejím hlavním posláním je dostat mě do Hollywoodu.

I když nájem platíme skoro pokaždé menší a skoro pokaždé pozdě, nikdy nás nevyhodili. A mám pocit, že kdyby ten dům vlastnil kdokoli jiný než tatínkovi rodiče, už by nás vyhodili. Část mě o tom sní.

Kdyby nás vyhodili, znamenalo by to, že bychom se museli přestěhovat někam jinam. A kdybychom se museli přestěhovat někam jinam, museli bychom sbalit všechny věci, které bychom si chtěli vzít s sebou, do stěhovacích krabic. A kdybychom museli své věci sbalit do stěhovacích krabic, znamenalo by to, že bychom museli všechno v domě protřídit a něčeho se zbavit. A to zní skvěle.

Náš domov vždycky takový nebyl. Viděla jsem fotky z doby, než jsem se narodila, kde vypadal vlastně docela normálně – skromný dům s trochou nepořádku, nic neobvyklého.

Mí bratři říkají, že to začalo, když maminka onemocněla; tehdy přestala být schopná věci vyhazovat. Což znamená, že to dělá od mých dvou let. Od té doby se tenhle problém jenom zhoršuje.

Garáž je od podlahy ke stropu nacpaná věcmi. Sloupy plastových krabic jsou přeplněné starými papíry a účtenkami, oblečením pro miminka, hračkami, zamotanou bižuterií, časopisy, vánočními ozdobami, starými obaly od bonbonů a prošlým make-upem, prázdnými lahvičkami od šamponů a střepy rozbitých hrnků v uzavíratelných sáčcích.

Do garáže vedou dva vchody – zadní dveře a hlavní garážová vrata. Když vejdete zadními dveřmi, je téměř nemožné garáží projít, protože tam není skoro žádné místo, ale dokonce i kdybyste si dokázali proklestit cestu skrz, nechtěli byste. Máme problém s vačicemi a krysami, takže byste v uzounké uličce viděli leda mrtvé krysy a vačice chycené v pastech, které tatínek každých pár týdnů klade. Mrtvé krysy a vačice smrdí.

Protože se garáží nedá projít, máme druhou lednici postavenou strategicky hned vepředu, takže stačí otevřít hlavní vrata a snadno se k ní dostaneme.

Snadno je trochu přehnané.

Vrata od naší garáže se otvírají jen ručně a jsou tak těžká, že se panty polámaly. Vydávaly hlasité cvaknutí, jakmile je táta nebo Marcus – jediní dva v domácnosti, kteří na to byli dost silní – zvedli dostatečně vysoko. A jakmile se ozvalo to cvaknutí, garážová vrata sama držela nahoře.

No, už ne. Před několika lety po cvaknutí garážová vrata sjela dolů a od té doby se už nikdy sama neudržela.

Takže teď se z chození do garáže stala práce pro dva lidi. Ten, kdo otevírá těžká garážová vrata – obvykle Marcus – je musí držet celým tělem, aby se na něj nezřítila, zatímco druhá osoba – obvykle já – vytahuje z garáže, co je třeba.

Chvíle, kdy jsme s Marcusem požádáni, abychom z garáže něco vyzvedli, jsou děsivé. Když Marcus drží garážová vrata a jeho obličej se pod jejich vahou svíjí a já se ženu, abych co nejrychleji otevřela přeplněnou ledničku a našla potřebnou potravinu v moři jiných, připadám si jako Indiana Jones, ke kterému se valí balvan a já musím ukořistit ukrytý poklad dřív, než mě balvan rozdrtí.

Ložnice jsou taky zlé. Vzpomínám si na dobu, kdy Marcus, Dustin a Scott spali na své patrové posteli a já ve svém dětském pokoji, ale teď jsou naše ložnice tak plné věcí, že se nedá ani říct, kde postele jsou, natož abychom v nich spali. V ložnicích už noci netrávíme. V Costcu jsme si koupili třídílné karimatky, na kterých spíme v obýváku. Jsem si jistá, že ty podložky byly určené pro dětská gymnastická cvičení. Já na těch svých spím nerada.

Tenhle dům je trapný. Tenhle dům je ostuda. Nenávidím tenhle dům. Nesnáším, jak mě pobyt v něm znervózňuje a zneklidňuje, a celý týden se těším na svůj tříhodinový útěk do země svědectví a čističe na dlaždice s vůní borovice.

Proto mě tak rozčiluje, že se moje rodina nikdy nedostane ze dveří včas, ať se snažím sebevíc.

„No tak, všichni, pohyb, pohyb!“ Křičím a zapínám si levou botu.

Dustin a Scottie se právě probouzejí. Dloubou si ospalky z očí, zatímco děda nemotorně klopýtá přes jejich matracové „postele“. Babička s dědou spí na gauči v místnosti, která bývala mým dětským pokojem, ale od té doby se proměnila v jejich ložnici – skladiště dalších věcí.

„Máte deset minut, abyste se nasnídali, převlékli a vyčistili si zuby,“ řeknu Dustinovi a Scottovi, když se vydají do kuchyně, aby si chaoticky nasypali cereálie – Dustin Lucky Charms a Scott Count Chocula. Podle jejich koulení očima poznám, že si myslí, že je komanduju, ale mně to jako komandování nepřipadá. Připadá mi to jako zoufalství. Chci pořádek. Chci klid. Chci si na tři hodiny odpočinout.

„Slyšeli jste mě?“ ptám se bez odpovědi. Dědeček stojí v rohu kuchyně a maže si toasty máslem. Množství másla, které používá, mě stresuje – takhle velký kousek je drahý. Maminka pořád říká, že každý den spotřebuje „půl kostky másla a my si to nemůžeme dovolit a jeho cukrovka si to taky nemůže dovolit“.

„Dědo, můžeš si dát trochu míň másla? Maminka se bude zlobit.“

„Cože?“ ozve se dědeček. Přísahám Bohu, že tohle řekne pokaždé, když se ho zeptám na něco, na co nechce reagovat.

Rozčileně vyjdu z kuchyně a rozdělám Bílou věc na šedém koberci v obýváku. Bílá věc je chabě pojmenovaný tenký bílý čtverec s květinovým vzorem, který se rozkládá na tři díly o rozměrech pětadvacet krát pětadvacet centimetrů. Tenhle trojitý čtverec slouží jako náš „stůl“. Zřejmě máme u nás doma slabost pro trojdílné věci.

Rozložím tedy Bílou věc, zatímco Dustin a Scottie vcházejí po jednom do obývacího pokoje. Jdou jako po laně, a to stejně soustředěně jako provazochodci, protože oba přeplnili své misky mlékem a cereáliemi do té míry, že mléko šplouchá přes okraje a kape na šedý koberec. Maminka jim každý den říká, jak nesnáší, když se jim mléko rozlévá po koberci a jak je z něj cítit kyselý zápach, ale ať jim to řekne kolikrát chce, oni misku cereáliemi a mlékem přecpávají dál. Nikdo tady neposlouchá.

Maminka si ještě neobula boty do kostela, jejich nazouvání si nechává na poslední chvíli, protože jí z nich bolí vbočené palce, takže vím, že jakmile vstoupí na koberec potřísněný mlékem, serve si punčocháče, propadne hysterii a bude požadovat, abychom se cestou zastavili v Rite Aid, aby si mohla koupit nové. Pokud se zastavíme v Rite Aid, zkrátí to můj tříhodinový útěk. Nemůžeme se zdržet v Rite Aid.

Spěchám ke skříni s ručníky. Cestou míjím koupelnu. Přitisknu ucho na zavřené dveře a slyším, jak si babička stěžuje po telefonu nějaké své kamarádce.

„Jean nechala cenovku na svetru, který mi koupila. Dělá to vždycky, když najde něco ve slevě, ale chce předstírat, že zaplatila plnou cenu. Je to od ní pěkně záludné. Každopádně jsem šla do Mervyn’s a viděla tam ten svetr se sedmdesátiprocentní slevou. Neutratila za mě ani patnáct dolarů…“

„Babi, vypadni! Kluci musí dovnitř!“ Křičím, když bouchám na dveře koupelny.

„Proč mě nenávidíš!“ křičí babička. Tohle dělá vždycky, když s někým telefonuje. Snaží se ze sebe udělat oběť.

Dojdu ke skříni s ručníky a popadnu malou červenou utěrku na nádobí s vánočními světýlky, strčím její konec pod kohoutek v kuchyni a přitisknu mokrou látku na mlékem nasáklý koberec. Vzhlédnu a vidím Dustina a Scottieho, jak jedí na Bílé věci. Scott žvýká tiše a mechanicky a odměřeně, skoro jako ve zpomaleném záběru. Kde je naléhavost? Kde je smysl? Dustin žvýká s otevřenou pusou, hlasitě a chroupá. Naléhavě, ale nevýkonně.

Podívám se na hodiny. 11.12. Nějak se musíme dostat ze dveří a do dodávky za osm minut, abychom stihli mši v půl dvanácté v kostele. „Pospěšte si, loudalové!“ štěknu na bratry a přitom se celou vahou opřu do utěrky na pokapaném koberci.

„Sklapni, hovnísku,“ opáčí Scottie.

Děda mě překročí a z toastu zabaleného v ubrousku se vysypou drobky. Babička přijde z druhého konce pokoje, zabalená do ručníku ošuntělého tak, že je přes něj vidět – nechutné. Trvalou má na hlavě připnutou provizorní rouškou z toaletního papíru a sponek.