PEKARKY

Vanilkové dny

Eva-Maria Bastová

PEKARKY

Vanilkové dny

IKAR

Eva-Maria Bast

VANILLETAGE. DIE FRAUEN DER BACKMANUFAKTUR

Copyright © 2022 by Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin

(Published with Aufbau Taschenbuch; „Aufbau Taschenbuch“

is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

www.aufbau-verlag.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de, München

Jacket Motiven © akg-images, © Joanna Czogala/Arcangel

Translation © 2023 by Pavla Lutovská

ISBN 978-80-249-5256-7

Obsah

- Prolog

- Část 1

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- Část 2

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- Část 3

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- 42. kapitola

- 43. kapitola

- 44. kapitola

- 45. kapitola

- 46. kapitola

- 47. kapitola

- 48. kapitola

- Epilog

- Doslov a poděkování

Prolog

– Hamburk, listopad 1876 –

„A teď se dívej, Carle, právě spouštíme zkoušku,“ vyzval Louis Meister synovce a pokynul zaměstnanci, který stál v kotelně přímo u parního stroje. Zatímco muž přikládal uhlí do topeniště, ručička měřiče tlaku pomalu mířila vzhůru. Louis ukázal na kulatý ciferník měřiče. „Dávej pozor, až dosáhne ručička na stupnici k červené čáře – to bude znamenat, že máme dostatečný tlak, abychom mohli spustit stroj.“

Carl přikývl a napjatě sledoval, jako se písty zařízení pohybují nahoru a dolů a stroj syčivě vypouští páru.

„To je neuvěřitelné,“ vydechl mladík fascinovaně.

„To ještě není všechno, uvidíš,“ prorokoval strýc. „Pojď za mnou.“

Hned se dal do pohybu a kráčel před synovcem skrz kotelnu, až se zastavil před šedivým žulovým válcem. Carl s vykulenýma očima sledoval, jak dělník plní vak mandlemi.

„A teď zatáhni za páku,“ pokynul mu Louis a ukázal na železnou tyč připevněnou po straně válce.

Carl udělal, co mu strýc řekl. Uchopil páku a zatáhl směrem doprava. Přitom sledoval, jak se napjal silný řemen, a tím se dal pomalu do pohybu mlýnský kámen.

Carl se rozzářil. „To je báječný vynález.“

Strýc hrdě přikývl.

„Až skončíš školu, vezmu tě do učení,“ nabídl Carlovi. „Rád bych tě měl u sebe, jsi chytrý, zvídavý a ctižádostivý.“

Carla pochvala potěšila. A ještě víc ho těšilo, že přišla od strýce. Stejně jako všichni členové rodiny i on z celého srdce Louise Meistera obdivoval. Strýci bylo sotva pětadvacet let, když se roku 1870 osamostatnil a otevřel si v městě Altona cukrárnu, která se záhy vypracovala mezi nejproslulejší ve městě. Nabízel veliké množství laskomin a Carl, sám syn pekaře, jen žasnul, co se z cukru, mouky a vajec dá vykouzlit. Carlův otec sám pekl převážně levný chléb pro dělníky, kteří dolovali uhlí, lámali kámen a pracovali ve sklářských manufakturách. A právě otcův bratr se začal specializovat na nádherné cukrárenské zboží z mandlí, jímž byl Carl uchvácen. Ta úžasná dobrota, z níž strýc kouzlil své výrobky, se nazývala marcipán. Už jako osmiletý chlapeček sledoval, jak strýc nadrtil v kamenném mlýnku mandle, které potom nasypal do hrnce, opražil nad ohněm a následně k nim postupně přidával cukr a další ingredience. Úžasně to vonělo! Při další návštěvě v rodném mlýně přivezl Louis Meister na ochutnání pestré ovoce a zvířátka z marcipánu, které on sám namaloval barvami. Carl napjatě poslouchal, když strýc nadšeně líčil, že lidé přijíždějí dokonce až z Hamburku, aby si u něj v obchodě nakoupili. Taky chci být takhle úspěšný, umínil si Carl. Jednoho dne budu velký továrník, stejně jako strýc, sliboval si.

Teď byl Louis uprostřed příprav na slavnostní otevření parní výrobny marcipánu, které se mělo konat za tři týdny. Carla hluboce dojalo, že si na něj strýc přesto udělal čas, a dokonce mu předvedl parní stroj dřív než komukoli jinému mimo továrnu. A dnes navíc přímo pukal hrdostí, protože strýc řekl, že by si ho chtěl vzít k sobě. Přesto věděl, že bude muset Louise zklamat. Tak jako zklamal svého otce. Po skončení gymnázia se sice chtěl stát pekařem jako otec, a přece nechtěl kráčet ani v otcových, ani ve strýcových šlépějích. Jeho rozhodnutí bylo pevné: Musí získat lékárnické vzdělání. Dlužil to svým sourozencům. Svým mrtvým sourozencům. Věřil, že by ještě žili, kdyby dostali správné léky. Potom by z jejich rodinného života nezmizelo štěstí, matka by nebyla zničená žalem a i otec by se přestal tvářit, jako by se už nikdy neměl usmát.

Na smrt malé sestřičky Liny neměl žádnou vzpomínku, byly mu teprve tři roky, když zemřela. Ale že sestra Marie nedožila ani svých prvních narozenin, ho tvrdě zasáhlo. Tenkrát mu bylo devět let. A pak zemřel také ještě Georg, který ho po celých čtrnáct let svého života zbožňoval – stejně jako Carl jeho. Jakmile se Georg naučil chodit, sledoval Carla všude, kam se hnul, neustále k němu natahoval ručičky a chtěl vzít do náruče. Carl v duchu viděl Georgovu drobnou tvář. I to, jak bratr, zničený úbytěmi, ležel v rakvi. Bolest se zahryzla Carlovi do těla tak prudce, až zalapal po dechu, polkl, rozkašlal se a vyhrkly mu slzy. Strýc ho přitáhl k sobě. To je dobré, zabručel, už je to dobré.

Carl se cítil v jeho objetí v bezpečí. Jen málokdy zažil, že by ho vlastní otec objal. Carl si ani nedokázal vzpomenout, kdy to bylo naposledy. Neustále tu byl někdo potřebnější a on, velký a rozumný nejstarší syn, přece žádnou péči nepotřebuje, ale naopak se rozumí samo sebou, že bude pomáhat a starat se o mladší sourozence. Měl zodpovědnost. A z téhle zodpovědnosti se zrodilo jeho rozhodnutí. Musí se stát lékárníkem, aby dokázal vyrobit lék, který bude zachraňovat životy a zvítězí i nad tuberkulózou, proti které neexistuje dosud žádný prostředek. Lékárník. Žádný mistr pekař. Jen to ještě nikdo netuší.

* * *

O tři týdny později byl zase u strýce v Altoně. Jako nejstarší syn musel zastoupit při oficiálním otevření parní výrobny marcipánu rodinu. Jeho rodiče ještě příliš truchlili, a kromě toho nemohl táta opustit pekárnu a matka se musela starat o ostatní menší děti. Sice měla díky svému dobrému původu – byla dcerou právního zástupce – k ruce personál, ale i tak jen velmi nerada přenechávala své děti jiným v péči. Což Carl velice dobře chápal.

Takže nakonec vyrazil na velkou slavnost u příležitosti otevření strýcova podniku do Ottensenu sám. Budova výrobny marcipánu byla díky strýcovým obchodním úspěchům nádherně vyzdobená a všude vládla atmosféra očekávání.

„Chci tě někomu představit,“ řekl Louis a ukázal na vysokého muže, který postával nedaleko nich. „To je tvůj strýc Louis Dohme z Ameriky. Sice nemá stejné příjmení jako my, ale je nám docela podobný, že ano. Máme v rodě silné geny,“ ušklíbl se strýc a Carl s ním musel tiše souhlasit. Oba muži se navzájem podobali – a tím také jeho otci.

„Dobrý den, Carle,“ pozdravil ho americký strýc a potřásl mu rukou. „Nechtěl bys mi tady dělat společnost? Vůbec nikoho tu totiž neznám.“

„Ani já ne,“ přiznal Carl.

„No tak to se k sobě skvěle hodíme,“ odtušil Louis Dohme vesele a vzal Carla pod paží. „Navrhuji, abychom se vydali směrem k marcipánovému bufetu dřív, než se tam všichni přítomní vrhnou,“ prohodil a chlapec nadšeně přikyvoval. Obrovský bufet byl vidět už z dálky, ale jak se k němu nyní blížili, Carl se užasle zastavil. „To je nádhera,“ zašeptal okouzleně. Sice už viděl pestrá marcipánová zvířátka i květiny strýce Louise víckrát při různých příležitostech a taky se sám mohl přesvědčit o jejich božské chuti, ale tady tohle bylo něco úplně jiného. Celá krajina z marcipánu. Vlastně byla škoda je jíst.

„Můj jmenovec je opravdový kouzelník,“ pravil Američan.

Potom pohlédl tázavě na Carla. „Strýc mi vyprávěl, že si na tebe hodně potrpí. Vidí se v tobě, bere tě jako svého syna a rád by v tobě měl svého nástupce. Potom také dokážeš vytvořit takový svět.“

Ukázal na nabídku marcipánu.

„To ale nepůjde,“ pronesl tiše Carl. „Vlastně to nesmím. Jen si netroufán to strýčkovi přiznat.“

Louis Dohme se na něj pozorně zadíval. „A co tedy chceš dělat, Carle?“

„No,“ začal tiše, „moc rád bych se pustil do výroby marcipánu. Vždycky jsem snil o tom, že jednoho dne převezmu otcovu pekárnu a budu péct vynikající dorty a koláče. Moc mě mrzí, že vyrábíme jen chléb. Táta by dokázal mnohem víc.“

Znělo to vášnivě.

„Takže tohle je tvůj sen,“ přisvědčil Louis. „Ale řekl jsi, že nesmíš. Proč?“

„Chtěl bych se stát – ne, musím se stát lékárníkem,“ vyhrkl chlapec.

Louis si ho překvapeně změřil. „To je dobrá volba,“ potvrdil. „I já jsem lékárník. Ale proč musíš…?“

Carl ho však přerušil: „Ty jsi také lékárník? To je skvělé! Chtěl bych, abys mi všechno pověděl.“

Louis přikývl. „Rád,“ slíbil. „Ale nejdřív chci vědět, proč si myslíš, že se lékárníkem stát musíš.“

Carl sklopil oči. „Tři moji malí sourozenci zemřeli,“ hlesl. „Možná by se to nestalo, kdyby dostali správné léky. Rád bych nejen prodával známé léčivé prostředky, ale chtěl bych je i vymýšlet a vyrábět.“

Tvář Louise Dohma zvážněla. „Dokážu tě velice dobře pochopit,“ přitakal. „Sám jsem nejstarší ze sedmi sourozenců. Navždycky za ně budu cítit zodpovědnost.“

Carl přikývl, šťasten, že konečně může s někým mluvit o svých snech a trápení.

„Povíš mi teď svůj příběh?“ požádal.

„Moc rád,“ souhlasil Louis. „Můj otec byl kameníkem v Obernkirchenu, tam, odkud pocházíš i ty.“

„Ale jak ses dostal do Ameriky?“ užasl Carl.

„Dalo by se říct, že otec udělal z nouze ctnost,“ pokrčil Louis rameny. „Měl vlastní lom, ale ten byl postupně úplně vytěžen. Proto s námi vycestoval do Baltimoru v Americe, tam ze svého kamene postavil několik budov, mimo jiné i kostel. Bylo mi patnáct let, když jsme se v Brémách nalodili na zaoceánský parník. Tolik, jako je teď tobě. Svět se mi naprosto změnil. A vidíš, co se ze mě stalo.“

„Je mi čtrnáct,“ opravil ho Carl, ale měl radost, že vypadá starší.

Louis Dohme pokývl. „Vypadáš starší. To je nejspíš osud prvorozených dětí.“

„A v Americe ses potom vyučil lékárníkem?“ vyptával se Carl dál.

„Ano,“ pokračoval Dohme. „Po složení přijímací zkoušky jsem byl přijat na farmaceutickou školu v Baltimoru. A chvíli jsem také jako lékárník pracoval. Ale jen velmi krátce.“

„Proč?“ vyhrkl Carl, který úplně zapomněl, že je vlastně na slavnosti k otevření strýcova podniku. A vypadalo to, že pro Louise Dohmeho není nyní nic důležitějšího než synovci vyprávět svůj životní příběh. A sám pokračoval: „Měl jsem štěstí, že mým učitelem byl velmi laskavý člověk, Alpheus Phineas Sharp. Záhy mi nabídl podíl na svém podniku a od roku 1860 spolu vyrábíme léčebné produkty jako firma Sharp and Dohme. A máme veliký úspěch.“ Vážně pohlédl na synovce. „Nabízím ti totéž co tvůj druhý strýc Louis,“ dodal. „Pojeď se mnou do Ameriky. Naučím tě všechno, co potřebuješ znát.“

Část 1

1889–1893

1. kapitola

– Berlín, říjen 1889 –

Josefína Meisterová zaklonila hlavu a užívala si sluneční paprsky na své tváři. Po tolika deštivých dnech bylo příjemné zase cítit trochu tepla. Přesto milovala i zlatý podzim s jeho zářivými barvami – a ano, užívala si i uplakané deštivé dny, pokud si je mohla vychutnávat doma s šálkem dobrého teplého čaje.

Něžně pohlédla do dětského kočárku, kde pokojně oddechoval malý Julius. Ručičky, sbalené do pěstiček, měl položené vlevo a vpravo od růžové tvářičky, a drobná pusinka se mu ve spánku lehce pohybovala. Josefína měla pocit, že jí snad srdce přeteče samou láskou k tom malému človíčkovi.

Najednou se polekala. Hlasité troubení ji vytrhlo ze zamyšlení. „Dávejte přece pozor,“ nadával jakýsi mužský hlas a Josefína vylekaně uskočila o krok stranou. Aniž by si to uvědomila, vešla i s kočárkem doprostřed jízdní dráhy koňky. Prudce stočila kočárek ke straně, omluvně mávla na kočího a s povzdechem se za koňkou dívala. Ačkoli milovala změny a technický pokrok, které se v její době odehrávaly, přesto ji mrzelo, že pravděpodobně i koňská dráha brzy přestane v Berlíně jezdit. Cesta koňkou patřila k jejím nejkrásnějším dětským vzpomínkám. Jednou týdně ji teta Bertha brávala na vyjížďku. Jely koňkou a potom se stavily v cukrárně první Vídeňské kavárny v císařské galerii, kde si vždycky daly šálek horké čokolády a kousek koláče.

Ale ty doby už jsou dávno pryč. Josefína vyrostla a žila v sousedním Charlottenburgu. Teta Bertha odjela do Ameriky, obchody v císařské galerii se neustále měnily, a pokud má věřit svému manželovi, potom má koňská dráha své dny sečteny. Jen nerada přiznávala, že má Carl se svou předpovědí nejspíš pravdu. Už před osmi lety jistý člověk jménem Werner Siemens otevřel v Gross-Lichterfelde první elektrickou dráhu na světě a od té doby se elektrická „koňka“ stále víc šířila a měla čím dál víc linek. A už tři roky vedla do Kurfürstendammu parní železnice.

Josefína zamyšleně zamířila směrem k ulici Sophie-Charlotty. Před jeden a půl rokem, krátce po svatbě, se s Carlem nastěhovali do bytu v této elegantní novostavbě. Už nějaký čas bylo velmi moderní bydlet právě tady, v Charlottenburgu, kam jezdívalo hodně obyvatel Berlína v létě na výlety. K Josefínině lítosti tím ale zároveň bohužel pomalu ztrácelo městečko svůj venkovský ráz a stavělo se tu stále víc a víc domů. Na druhou stranu jí změny připadaly vysloveně vzrušující a byla vděčná své matce, že jim darovala ke svatbě nádherný byt. Carl byl také vděčný, ale zároveň se cítil trochu trapně. Na rozdíl od Josefíny nepocházel z bohaté rodiny, i když byl nesmírně rád, že její matka souhlasila se stavovsky nerovným sňatkem z lásky. A Josefína mohla při každé návštěvě u matky potvrdit, že je se svým mužem šťastná.

Nicméně Carl stále trval na tom, že o rodinu se má postarat muž. Nedokázal překousnout, že je podporuje Josefínina ovdovělá matka.

Nabídnu ti přinejmenším takový život, na jaký jsi zvyklá z rodného domu, lásko moje, sliboval a každou její námitku zarazil hned v počátcích. A svůj slib myslel naprosto vážně. Uvidíš, Fíno, opakoval stále dokola. Do svých třiceti let budu zámožným mužem. Vždyť moji strýcové se také dokázali vypracovat.

Josefína chápala, že Carl cítí skutečnost, že v rodině jsou kromě jeho otce, prostého pekařského mistra, také dva velice úspěšní podnikatelé, jako závazek. Toužil být nejméně stejně úspěšný. Přesto ji to trochu znepokojovalo. Jeden z nich, majitel továrny na výrobu hedvábí, se nechoval ke svým dělníkům příliš laskavě, a další, výrobce marcipánu Louis Meister, zemřel před pěti lety v pouhých devětatřiceti letech. Carla smrt strýce, který v něm viděl syna, velice zasáhla. Prý byl těžce nemocný, vyprávěl jí, ale Josefína se přesto nedokázala zbavit myšlenky, že Louis Meister prostě příliš tvrdě pracoval. A že na to nakonec i zemřel. Poté, co Carl tenkrát nerad odmítl začít pracovat ve strýcově podniku, vzal si k sobě mladšího bratra Franze, a ten nyní dostal od vdovy pověření k vedení firmy. Josefína věděla, že z toho měl Carl velikou radost, ale také cítil, že to vlastně mladší bratr dokázal dotáhnout mnohem dál nežli on sám. Carl se ale zcela vědomě rozhodl stát lékárníkem a tento cíl, tuhle touhu velmi usilovně sledoval. Po vyučení šel na zkušenou, na vandr, a to bylo štěstí, protože jinak by se nikdy nepotkali. Jeho pouť ho zavedla až do Berlína. Mladý lékárník si u její matky pronajal pokoj a Josefína se do něj okamžitě zamilovala. Po složení zkoušky z botaniky – tu studoval ještě po ukončení lékárnického vzdělání – se vzali a usadili tady, kde se Carl, hnán ctižádostí, podílel na podniku, který vyráběl zařízení pro lékárny a chemické továrny. Tajně však snil o tom, že bude mít vlastní lékárnu, která se stane přímo zlatým dolem díky jeho vynálezům. Věřil, že se v jeho lékárně začne prodávat to, co nikde jinde nebude k dostání. Objev, po kterém bude lidstvo doslova šílet.

Víš, Fíno, opakoval často, pralinky taky vynalezl lékárník a dneska je to prodejní trhák. Něco takového také potřebujeme.

O tom, co by mělo být tím trhákem, neměl Carl ještě jasno. Musí to být něco, co udělá život krásnějším. Jako pralinky. A pokud by to nemělo dělat život krásnějším, tak aspoň aby ho to ulehčilo.

2. kapitola

– Berlín, říjen 1889 –

Mezitím došla Josefína před nádherný secesní dům, v němž bydleli. Vyndala z kabelky klíč a odemkla domovní dveře. Nebylo snadné dostat kočárek po kamenných schodech u vchodu až dovnitř. Vynést ho až do prvního patra dneska ani nezkoušela. Naštěstí měla velice dobré vztahy se svými sousedy, kteří malého Julia přímo zbožňovali, a proto jim ani v nejmenším nevadil dětský kočárek stojící běžně vedle východu z domu. Přesto Josefína toužebně myslela na pater-noster, výtah, poslední výkřik techniky, který se začínal objevovat nyní již i v soukromých domech. Je jasné, že potrvá ještě hodně dlouho, pokud k tomu vůbec někdy dojde, než se něčeho takového dočkají i tady, dumala Josefína, zatímco se svým malým hřejivým uzlíkem v náručí stoupala nahoru po schodech.

„Tak už jsme zase doma!“ zvolala krátce nato, když otevřela dveře bytu.

„Jsme v obývacím pokoji!“ uslyšela hlas svého muže. Překvapeně se zamračila. Carl sedával většinou ve své pracovně, kde studoval odborné knihy, případně experimentoval v jejich kuchyni. Vůbec si nedokázala vzpomenout, kdy naposledy viděla svého muže v obývacím pokoji – a už vůbec ne s návštěvou.

Pospíšila s malým Juliem v náručí ke dveřím pokoje. Jakmile ji manžel uviděl, vstal, stejně jako jejich host, který se na ni zářivě usmíval.

Byl vysoký, měl tmavé vlnité vlasy a byli si s Carlem až nápadně podobní.

„Dobrý den?“ pozdravila Josefína tázavým tónem.

„Miláčku!“ Carl jí vyšel vstříc, políbil ji letmo na ústa a vzal si k sobě malého Julia. „Máme návštěvu.“

„To vidím,“ odtušila a usmála se na cizince. Ten k ní přistoupil a políbil jí ruku. „Těší mě,“ řekl. „Jsem Louis Dohme, Carlův strýc.“

„Opravdu?“ zvolala potěšeně Josefína. Už o něm slyšela. Strýc z Ameriky. „Carl mi o vás hodně vyprávěl.“

Věděla, že Louis Dohme kdysi jejího muže zval, aby za ním přijel do Ameriky. Carl si nic nepřál toužebněji, než aby mohl pozvání přijmout, ale nakonec musel nabídku z ohledu na matku odmítnout. Nikdy by mě nepožádala, ať nejedu, vysvětloval Josefíně. Ale když jsem o tom začal mluvit, málem se zhroutila. Už ztratila tři děti.

Taková synovská ohleduplnost tehdy Josefínu dojala do hloubi duše.

Nyní ovšem na manžela pohlédla vyčítavě. „Proč jsi mi neřekl, že k nám tvůj strýc přijede? Něco bych přichystala.“

„Protože jsem o tom sám nevěděl,“ vyložil Carl a poklepal strýci vesele na rameno. „To je pro milého strýce Louise typické. Vždycky rád překvapoval. Tak jako teď.“

Druhý muž se usmál. „Tak je život mnohem napínavější,“ přiznal. „Měla bys vidět, jak se tvůj muž tvářil, když jsem se před ním náhle objevil.“

„To si umím představit,“ pokývla Josefína a usmála se. Návštěvník z Ameriky jí byl na první pohled sympatický. Navíc se Louis okamžitě zaměřil na malého Julia a jemně ho pohladil po růžových tvářičkách.

„Je kouzelný,“ zašeptal.

„Ano, to je,“ hrdě souhlasila Josefína. „Je to naše velké štěstí.“

„Jednoho dne se snad i já stanu otcem,“ odvětil Louis toužebně. „Už se na to těším.“

Josefína pohlédla na manželova strýce trochu s pochybami. Podle vzhledu už mu bylo jistě přes padesát let a ona se v duchu ptala, zda ještě jeho touha má šanci dojít naplnění. Ale nic na to neřekla.

„Smím vám alespoň nyní nabídnout něco malého na zub?“ optala se místo toho.

„Hned, miláčku,“ zarazil ji Carl s jiskřičkou v oku. „Úplně ze všeho nejdřív ti musím něco ukázat. Louis mi totiž cosi z Ameriky přivezl. V podstatě je to přesně to, co hledám. Jen je problém, že jsem na to nepřišel sám. Ale na druhou stranu tady v Německu to sotva někdo zná a já musím přijít na složení.“

„Tak už mi konečně prozraď, o čem to mluvíš,“ přerušila Josefína se smíchem příval jeho slov. Její manžel byl rozporuplný charakter. Většina lidí ho znala jen jako vážného, nesmírně pracovitého, mnohdy trochu nabručeného doktora Carla Meistera. Ona ale věděla, že dokáže být také plný nadšení, elánu a vášně, a milovala ho za to, jak moc se umí nadchnout pro práci a s jakou horlivostí dokáže jít za svým snem. Byla přesvědčená, že se jejímu muži jednoho dne skutečně podaří velký průlom. A ulevilo se jí, že nyní už nebude muset tápat a hledat neznámý léčivý prostředek. Měla pocit, že čím více času uplynulo od smrti sourozenců, tím méně se cítí pod tlakem, a tím otevřeněji přijímá všechno, co mu život dopřává.

„Posaď se,“ pokynul jí a přitáhl jí židli ke stolu. Teprve teď si Josefína všimla krásné, těžké sklenice na jídelním stole. Byla otevřená a kolem leželo trochu bílého prášku.

„Co je to?“ naklonila se zvědavě.

„To,“ prohlásil Carl slavnostně, „je prostředek na kypření těsta.“

„Prostředek na kypření těsta?“ zopakovala tázavě Josefína.

„Ano!“ zvolal Carl nadšeně. „Že jsem na to nepřišel dřív! Vím o tom od táty. Používal to ve své pekárně.“

„A co se s tím dělá?“

„Díky tomuto prostředku,“ vykládal nadšeně Carl, „se množství pečiva zdvojnásobí. A je krásně lehké a vláčné. Těsto na chleba potřebuje něco, aby zvláčnělo, jinak je tvrdé jak balvan, jak víš. Sice si s tím hravě poradí droždí nebo kvásek, ale to je taky hrozně časově zdlouhavé. V podstatě jde o to, že se při pečení uvolňuje z těsta plyn, který je nakypří. A stejně jako s droždím to funguje v těstě i díky tomuto prostředku, jen se používá mnohem jednodušeji.“ Zdvihl prst a žertem odcitoval: „S prostředkem na nakypření těsta, chutná každý koláč jak od mistra.“

„To zní skvěle,“ přikývla Josefína a potom namítla: „Ale co je na tom tedy tak vzrušujícího, když ten prostředek už existuje?“

Carl se předklonil a pohlédl manželce do očí. „Přísady na kypření těsta se dosud užívají pouze v pekárnách ve velkovýrobě, nebo jsou velice drahé a k dostání jen v koloniálech,“ vysvětlil. „Většina lidí je vůbec nezná.“

„A to znamená…?“

„Člověče, Fíno, normálně nemíváš tak dlouhé vedení!“ zvolal Carl. „Vyrobím prostředek na kypření těsta sám tak, aby si ho mohl koupit každý. A potom ho budeme prodávat v lékárně. Budeme první, u nichž si budou moct lidi koupit tenhle prostředek na pečení doma. A sice ve variantě, která bude snadná k použití, a navíc trvanlivá.“

Josefína zadumaně přikývla. „To by mohlo fungovat.“ Potom pohlédla tázavě na manželova strýce. „A odkdy existuje tenhle zázračný pečicí prostředek?“

Louis, který se během Carlova výkladu držel v pozadí a hrál si s malým Juliem tak, že ho chytal za ručičku, pokrčil rameny. „V Anglii už v polovině 19. století přišli na nápad, že by mohli dávat do těsta přísadu, která obsahuje oxid uhličitý, který dodá těstu lehkost. I v Německu byl člověk, který se intenzivně zabýval prostředky na pečení. Už jste o něm jistě slyšeli, jmenuje se Justus von Liebig.“

Josefína pokrčila rameny, ale Carl přikývl.

„Docela známý vědec.“

„Ale pokud se už známý německý vědec tímhle zaobíral – nebude problém, že ho nyní následuješ?“

Carl potřásl netrpělivě hlavou. „Jeho výrobky mají velké problémy právě s trvanlivostí, a proto se vlastně na užití v domácnostech nehodí,“ vysvětlil.

„Jeho žák byl úspěšnější, ale v Americe,“ doplnil Louis Dohme. „Jmenuje se Eben Norton Horsford a po svém návratu do Států vyrobil prostředek na pečení z natronu a kyseliny vinné.“ Louis pokývl hlavou na potvrzení svých slov a dodal: „A mezitím se z něj stal milionář.“

„No, vidíš!“ Carl vrhl na Josefínu triumfální pohled.

„Tak potom vám teď půjdu uvařit kávu,“ usmála se a pohlédla na Carlova strýce. „A až příště přijdeš, Carl už bude mít svůj nový vynález hotový a já ti budu moct bez námahy upéct koláč.“

„To je ono!“ Carl zdvihl ruku a plácl dlaní o stůl tak silně, až se rozsypaný prášek vznesl do vzduchu a malý Julius polekaně stáhl tvářičku.

„Člověče, Fíno, ty jsi génius!“

„Proč?“ divila se. „Co jsem udělala tak geniálního?“

„No, to je právě příběh, který musíme lidem povědět, aby si náš výrobek kupovali!“ volal radostně. „Tuhle situaci zná každá hospodyňka, přinejmenším v těch domácnostech, kde nemají žádné služebnictvo.“

Josefína se radovala s ním. V bohaté měšťanské domácnosti, ve které vyrostla, vždy zaměstnávali hejno služebnictva a samozřejmě se vycházelo z toho, že i ona jako Carlova žena bude mít hospodyni. Ale s tím budoucí manžel už před svatbou nesouhlasil. Už mám tak jako tak špatné svědomí, že se nechávám vydržovat od tchyně, tvrdil. Dala nám byt a teď by se ještě měla starat o personál? Studem bych jí nemohl přijít na oči.

Ale…, zarazila se Josefína, ale kdo tedy povede celou domácnost? Já přece neumím vařit.

Fíno, řekl tenkrát, něžně ji pohladil po tváři a pohlédl na ni svým láskyplným pohledem, kterému nikdy nedokázala odolat. Fínečko, vím, že po tobě žádám hodně. A slibuju ti, až se dokážu sám o nás postarat – a to rozhodně nepotrvá nijak dlouho – dostaneš tolik služebnictva, kolik si jen budeš přát. Ale zatím… mohla bys to zkusit s vedením domácnosti sama?

Josefína jeho láskyplnému pohledu opravdu neodolala. A musela si přiznat, že se na tuhle výzvu dokonce těší. Líbilo se jí, že je její manžel natolik hrdý a tak ctižádostivý. Kromě toho ho chtěla na cestě, kterou si zvolil a kterou považovala za správnou, podporovat.

Nakonec se dohodli na kompromisu. Josefínina matka měla velkou starost o dceřino blaho, kdyby musela převzít vedení celé domácnosti, a hrozila, že zruší svůj souhlas se sňatkem, ačkoli Josefína byla ochotná situaci přijmout. Nakonec zaměstnala jednu služebnou, která jim uklízela a starala se o praní prádla, a Josefína se ujala vlády nad kuchyní – a v péči o manžela našla velkou radost a zábavu. Ze začátku se tajně scházela s kuchařkou své matky, paní Rentleinovou, v jejíž kuchyni často jako dítě jídala různé dobrůtky a vypila mnoho šálků horké čokolády. Navíc jí kuchařka vždy připravila něco dobrého k jídlu, kdyby se jí vaření nezdařilo. Josefína se nechtěla před Carlem ztrapnit. Ale k tomu nikdy nedošlo. A mezitím si na svoji roli zvykla a získala jistotu a sebevědomí.

„Jdu konečně uvařit kávu,“ oznámila teď a zmizela v sousedních dveřích vedoucích do kuchyně.

I když Carl ještě zamýšlený prostředek na kypření těsta nevynalezl, byla Josefína dobrá hostitelka. Právě včera jí při návštěvě rodného domu s malým Juliem podstrčila kuchařka dózu s výborným máslovým pečivem, které nyní naservírovala k čerstvě uvařené kávě.

„Proč jsi sem vlastně přijel?“ optala se Luise, když si později sedli společně ke stolu. „Přece jsi nedorazil jen kvůli tomu, abys donesl synovci prostředek na pečení?“

„Ne, to opravdu ne,“ potvrdil s úsměvem. „Už jsem velice dlouho nebyl ve staré vlasti – zatoužil jsem se sem podívat. Kromě toho bude mít můj nejlepší přítel, který žije tady v Berlíně, zanedlouho padesáté narozeniny, a i když je chce slavit jen v malém kruhu přátel, chtěl jsem být u toho.“

„Heinrichu Braunbarthovi už bude půl století?“ podivil se Carl. „Neuvěřitelné, jak ten čas letí. Prosím, vyřiď mu ode mě srdečné blahopřání.“

„Rád,“ slíbil Louis. „Ale to, že jsem právě nyní v Berlíně, má ještě jeden důvod,“ přiznal potom. „Četl jsem, že sem má přijet ruský car. A tak jsem si říkal, že mi třeba bude přát štěstí a zahlédnu ho.“

Carl jen s úsměvem potřásl hlavou. „Můj strýc je už dlouho fascinován celým rodem Romanovců,“ vysvětlil Josefíně.

„Tomu velmi dobře rozumím,“ přitakala. „Myslím, že je velice vzrušující, že car zavítá do Berlína. V domě mé matky kvůli tomu vládne veliké vzrušení. Rozhodla se, že na jeho počest v den, kdy bude jeho průvod slavnostně projíždět právě jejich ulicí, vyvěsí z balkonu vlajku.“

„Vážně?“ zvolal Louis a oči se mu rozzářily. „Pokud by to bylo možné, tak bych…“

„Ale samozřejmě,“ skočila mu Josefína do řeči. „Patříš přece k rodině.“

„Děkuji.“ Louis vypadal dojatě.

„Ovšem není ještě přesně známo, kdy dorazí. Na každý pád přijede v doprovodu své ženy, pokud jsem to dobře pochopila. Okamžitě ti dám vědět, až se dozvím cokoli bližšího.“

Potom jí padl pohled na skleničku s prostředkem na pečení, která dosud stála na stole. „Rumford yeast powder,“ četla. „Co znamená yeast?“

„Droždí,“ přeložil Louis.

„Ale tohle přece není žádné droždí,“ namítla Josefína.

„Ale ano,“ ujistil ji Carl. „Je to buď kalium hydrogencarbonat, nebo natrium hydrogencarbonat. Mají podobný účinek. Po zahřátí se uvolňuje plyn, což způsobí, že je těsto nadýchané, stejně jako u droždí, a to lidé znají a chápou. Nejspíš proto to použili v názvu.“

Josefína přikývla. Pochopila. „A tenhle Rumford má dneska továrnu na výrobu tohoto yeast powder?“ optala se se zájmem.

„Přesně,“ potvrdil Louis a s požitkem se zakousl do sušenky paní Rentleinové. „Dokonce velikou a úspěšnou. Nejmenuje se po něm, ale je nazvaná po Ebenovi Nortonu Horsfordovi, který prostředek na nakypření pečiva vynalezl a mezitím se stal milionářem. Má partnera jménem George Francis Wilson,“ vyložil strýc Louis s úsměvem tajemství pojmenování.

„Ach tak!“ zvolala Josefína. „Teď tomu konečně rozumím.“

„Vyrábí ale především pro pekárny,“ vzal si zase slovo Carl. „Ne pro hospodyně, jak plánuju já.“

„V Americe ovšem pokroku a průlomu nepomohly pekárny, ale válka Jihu proti Severu, díky které se rozjela výroba,“ pokračoval Louis.

„Válka že pomohla k průlomu u přísady na pečení?“ užasla Josefína. „Jak je to možné?“

„Bylo potřeba usnadnit výrobu,“ ozval se zase Carl, „potřebovali méně lidí na výrobu velkého množství pečiva. A naopak, pekaři byli za války využívaní jinak než v pekárnách…“

3. kapitola

– Berlín, říjen 1889 –

„Opravdu jsi si jistý, že nás nechceš doprovodit?“ vyptávala se Josefína manžela, když si v poledne 12. října balila tašku. Konečně nadešel den, kdy měl přijet car do hlavního města německé říše, a protože měly být ulice uzavřené, rozhodla se Josefína, že pojede k matce do vily raději dřív. Kočár měl přijet už za chvíli a vyzvednout ji a malého Julia. Potom se staví pro Louise v jeho dočasném bydlišti. Oproti jejímu manželovi měla Louisova rodina dost peněz, přinejmenším si tedy mohl pronajmout nedávno postavenou vilu v proslavené luxusní čtvrti Lichterfelde. Tak si mohl během svého pobytu v Německu užívat chvíle volna ve velkém parku.

„Naprosto jistý,“ důrazně pokývl hlavou Carl a políbil svou ženu na rozloučenou. „Za prvé musím naléhavě projít účetní knihy našeho podniku a za druhé chci využít příležitosti a trochu experimentovat. Už jsem si opatřil všechny potřebné přísady, abych mohl začít s pokusy ohledně složení kypřicího prostředku do těsta.“

„Ale s pečením prvního koláče určitě počkáš na mě,“ ujišťovala se Josefína.

„To říkáš jen z obavy o svou kuchyni,“ poškádlil ji.

„No, kdybych měla mít nějakou starost, tak spíš o tebe,“ oplatila mu stejně. „Ale to není důvod.“

„A proč tedy?“

Láskyplně se na něj zahleděla. „Jsi úžasný muž, Carle,“ nadechla se. „Věřím tobě i tvému nápadu. A věřím, že budeš mít úspěch. Proto je ale chvíle, kdy upečeš první koláč, veliký okamžik. Ráda bych ho s tebou sdílela.“

Objal ji a sevřel v náručí, aby ji políbil. „Jaké já mám štěstí, že jsem tě našel,“ radoval se. „Věřím, že mnoho manželů nemá tak chápavé manželky, které by se navíc tak ochotně vzdaly uvyklého pohodlí.“

„Nepotřebuju pohodlí a luxus,“ ujistila ho a zdvihla Julia z kolébky. Zatímco dával Carl synkovi pusu, zopakovala otázku: „Vážně nechceš jet s námi? Příležitost vidět na vlastní oči cara se naskytne sotva jednou za život.“

Ale Carl své stanovisko nezměnil. „Zajímal by mě jen v případě, že by jedl koláč,“ ušklíbl se. „Samozřejmě upečený s mým prostředkem na nakypření těsta.“

* * *

Dům Josefíniných rodičů byla nádherná stavba tyčící se přímo na Wilhelmstrasse. Jako pokaždé, když se sem blížila, cítila i nyní Josefína, jak se jí rozbušilo srdce. Plna očekávání vystoupala po důvěrně známých kamenných schodech. Jakkoli milovala Carla a svůj život po jeho boku, přijet domů k mámě pro ni stále ještě bylo velice příjemné. Byla tu opečovávaná. Nemusela se o nic starat. Tady si nikdy nedělala starosti s tím, jak dostane kočárek nahoru, o to se vždycky postaralo služebnictvo. Kočárek s sebou sice dneska neměla, ale Nanette, její stará chůva, které v tmavých vlasech stále víc prosvítaly šedivé pramínky, jí přispěchala naproti už ke vchodu do haly.

„Tak tady je, náš princ!“ volala poté, co se pozdravila s Josefínou a seznámila s Louisem. „Smím?“

Dychtivě natáhla paže k chlapečkovi a Josefína jí ho ráda svěřila do zkušených rukou. Věděla, jak Nanette mrzelo, že se odstěhovala – a především to, že Josefína s Carlem po svatbě nezůstali bydlet v berlínské vile, znamenalo, že přišla o možnost pečovat o vnouče své zaměstnavatelky. Tak ráda by se o malého Julia starala. Tím víc, že Josefínin bratr Fritz už byl téměř dospělý a Nanette dávno nepotřeboval.

Josefína věděla, že ji matka nikdy nepropustí ze své péče, ale stejně tak znala Nanette a věděla, jak hrozně ji děsí, že není užitečná. Ale co, třeba jednoho dne Carl skutečně zbohatne natolik, že si ji budou moci vzít k sobě, přemítala v duchu, zatímco spěchala před Louisem dál do salonu, kde doufala, že najdou její matku. Většinou zde v pozdním dopoledni sedávala, aby si přečetla knihu nebo vyšívala, případně vyřizovala korespondenci.

Charlotta Behnová opravdu seděla s knihou u okna. Měla na sobě jemně zelené dopolední šaty s krajkovým límečkem a Josefína okamžitě zaznamenala, jak moc jí sluší. Charlotta si jich nevšimla hned při příchodu a jako tak častokrát si Josefína uvědomila, jak je matka krásná. Ani ve svých čtyřiceti letech neztratila nic ze své dívčí krásy. Plavé vlasy měla vždy pečlivě upravené a pramínky, které se jí uvolnily z účesu a obklopovaly její drobnou tvář, jí dodávaly zasněný výraz.

Josefína si pohledem na Louise ověřila, že je při pohledu na její matku uchvácen stejně jako většina lidí. Tohle zažívali i ti, kteří Charlottu Behnovou znali déle. Nebyla jen krásná, nýbrž mírná, tichá, nesmírně sympatická žena, ze které většinou vyzařovala srdečnost a laskavost. Josefína měla často dojem, že matka, která velice trpěla smrtí milovaného manžela, se ponořila zcela do sebe.

„Mami,“ ozvala se nyní Josefína, aby ji upozornila na sebe i na hosta. Charlotta sebou lehce trhla, ale rychle se vzpamatovala a pospíšila jim vstříc.

„Miláčku!“ zvolala, zatímco dceru políbila na pravou a levou tvář. „Už jste tady. Já nad touto napínavou knihou úplně ztratila pojem o čase.“

S pohledem na hřbet knihy Josefína zaznamenala, že matka čte dílo předčítače císařovny Augusty Sasko-Výmarské, francouzského básníka a spisovatele Julea Laforgua, Berlín: Dvůr a město roku 1887.

Charlotta Behnová pohlédla na jejich hosta.

„Vítejte, drahý pane Dohme,“ pozdravila ho. „Musím přiznat, že jsem z vaší návštěvy trochu rozrušená.“

„Ach,“ vydechl Louis bezmocně a Josefína musela potlačit pousmání. Jako většina mužů, kteří její matku poprvé spařili, vypadal Louis, jako by se do ní po uši zamiloval. A jako ve většině případů, ani dnes Charlotta neměla sebemenší tušení o tomto účinku na své společníky. Nenašla si sice nového muže, ale přesto se živě zajímala o lidi kolem sebe. Ten zájem se v ní probudil i nyní.

„Ještě nikdy jsme neměli návštěvu z Ameriky,“ pokračovala dál a dotkla se Louisovy paže, aby ho jemně odvedla ke stolu, na kterém stála konvice čaje a pečivo. „Tyhle dny jsou pro nás tedy dvojnásobně vzrušující. V domě máme Američana a kolem nás projíždí ruský car. Smím vám něco nabídnout?“

„Děkuji, dám si rád,“ přisvědčil Louis a vypadal naprosto přemožen.

Charlotta se podívala na dceru: „Kde jsi vlastně nechala mého sladkého vnoučka?“ Hned nato se zase obrátila na Louise. „Věřil byste, že už jsem babička?“

„Vy… eh… skutečně absolutně vůbec nevypadáte jako babička,“ ujistil ji zaskočený Louis rozpačitě, zatímco Josefína mu přispěchala na pomoc a rychle vysvětlila: „Hned v hale si ho vzala Nanette.“

„Naše dobrá Nanette,“ zasmála se Charlotta láskyplně. „Opravdu mám štěstí na personál.“

Zanedlouho dopili čaj a Charlotta odložila šálek.

„Požádám Agátu, aby ukázala našemu hostu pokoj.“

„To je od vás velice laskavé, děkuji,“ usmál se Louis a zdvořile vstal.

„Uvidíme se potom tedy v sedm hodin u večeře v jídelně,“ dodala Charlotta.

Josefína vyskočila. „Hned ti cestou ukážu, kde je jídelna, abys potom nezabloudil.“

4. kapitola

– Berlín, říjen 1889 –

Takhle to tedy vypadá, když člověk potí krev, táhlo Carlovi hlavou, zatímco neklidně procházel jednu stránku za druhou a zoufale musel konstatovat, že to, co zpočátku považoval za pouhé vzdálené nebezpečí, hrozí pořádnou katastrofou. Ačkoli svou ženu i syna miloval, v současné chvíli cítil velikou úlevu, že oba stráví noc u Josefíniny matky. Alespoň se mohl podívat problému zpříma do očí. Tušil, že je na tom jejich firma špatně, proto se rozhodl pozorně projít účetní knihy. A tak se ocitl tváří v tvář skutečnosti, že pravda je ještě horší než nejděsivější obavy. Malý podnik na výrobu vybavení lékáren a laboratoří, jehož byl podílníkem, už nemohlo nic zachránit.

Carl zasténal a zabořil ruce do vlasů. Myšlenky mu pádily, zoufale hledal východisko – a žádné nenacházel. Konec nadějí cítil přímo fyzicky, jako ránu do hlavy. Pomyslel na ženu. A v duchu uviděl její tvář, rozzářený obličej, zelené oduševnělé oči pod kaštanově hnědými vlasy, které se třpytily nádechem červeně, když na ně dopadlo slunce. To, jak mu důvěřuje. Vložila svůj život do jeho rukou. A on ji tak hořce zklame. Stud v něm stoupal vzhůru, zmocnil se ho, ochromoval ho. Co řekne, až jí přizná, že už není naděje? Že se provdala za naprosto neschopného člověka?

Se vzteklým výkřikem smetl knihy a výpočty ze stolu, list po listu se snášely na zem. Carl zíral na rozeseté papíry. Potom mu pohled padl na lahvičku, od jejíhož obsahu si sliboval úspěch.

Zamyšleně, již klidnější, ji vzal do ruky. Je v tomhle jejich budoucnost? Cítil, jak v něm ožívá opět jiskřička naděje, zatím spíš pouhý nádech, jako jemný vánek. Je sice zcela neschopný, to je bez pochyb, ale Josefína se to ještě nemusí dozvědět. Kdyby se mu podařilo přijít na složení směsi a dostat ji k lidem, tak by skutečnost, že se musí vzdát své firmy, vypadala navenek vlastně úplně jinak. Potom by to udělal proto, že objevil něco jiného, ještě úspěšnějšího. Pak by tu nestál jako beznadějný mamlas.

Table of Contents

Prolog

Část 1

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola