patitul

Leslie Wolfe

Na dně Temné řeky

Kalibr

Leslie Wolfe

Na dně Temné řeky

Kalibr

Přeložila Klára Kučerová

BENEATH BLACKWATER RIVER

Copyright © Leslie Wolfe

First published in Great Britain in 2021
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Klára Kučerová, 2023

ISBN 978-80-242-9463-6

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kapitola čtyři

Kapitola pět

Kapitola šest

Kapitola sedm

Kapitola osm

Kapitola devět

Kapitola deset

Kapitola jedenáct

Kapitola dvanáct

Kapitola třináct

Kapitola čtrnáct

Kapitola patnáct

Kapitola šestnáct

Kapitola sedmnáct

Kapitola osmnáct

Kapitola devatenáct

Kapitola dvacet

Kapitola dvacet jedna

Kapitola dvacet dva

Kapitola dvacet tři

Kapitola dvacet čtyři

Kapitola dvacet pět

Kapitola dvacet šest

Kapitola dvacet sedm

Kapitola dvacet osm

Kapitola dvacet devět

Kapitola třicet

Kapitola třicet jedna

Kapitola tři cet dva

Kapitola třicet tři

Kapitola třicet čtyři

Kapitola třicet pět

Kapitola třicet šest

Kapitola třicet sedm

Kapitola třicet osm

Kapitola třicet devět

Kapitola čtyřicet

Kapitola čtyřicet jedna

Kapitola čtyřicet dva

Kapitola čtyřicet tři

Kapitola čtyřicet čtyři

Kapitola čtyřicet pět

Kapitola čtyřicet šest

Kapitola čtyřicet sedm

Kapitola čtyřicet osm

Kapitola čtyřicet devět

Kapitola padesát

Kapitola padesát jedna

Kapitola padesát dva

Kapitola padesát tři

Kapitola padesát čtyři

Kapitola padesát pět

Kapitola padesát šest

Kapitola padesát sedm

Kapitola padesát osm

PODĚKOVÁNÍ

Zvláštní poděkování patří newyorskému právníkovi a mému příteli Marku Fraybergovi, který mě zkušeně provedl záludnostmi soudního systému.

Kapitola jedna

Vodopády

Malia měla květinu ve vlasech.

Ale ne jen tak ledajakou květinu – kvůli téhle si prošla peklem online nakupování, jen aby se ujistila, že jí květ plumérie doručí do hotelu ještě to ráno, právě včas na plánovaný výlet k vodopádům Temné řeky. Zaplatila za ni pořádný balík, ovšem jí to stálo za to.

Vetkla si voňavý květ za levé ucho, což byl havajský způsob, jak celému světu říct, že její srdce je zadané. Získal si ho pohledný, trochu nemotorný ajťák ze San Franciska jménem Tobias Grabowsky, jemuž by symbolický význam plumérie stejně unikl, i kdyby si květiny všiml.

Jenže jí to nevadilo. Stejně si přála, aby ta květina byla perfektní, vlasy dokonale lesklé a aby ji vůně okvětních lístků obklopovala jako nebeská mlha, nositelka lásky a štěstí. Jen litovala, že si na tu výjimečnou událost nemůže obléct něco jiného. Představa, že bude požádána o ruku v béžových elastických šortkách a červeném tílku místo ve vzdušných, bílých, nařasených šatech s odhalenými rameny, se jí nelíbila ani trochu. Ale pokud ji chtěl Toby toho rána vzít k vodopádům Temné řeky, musela předstírat, že neví proč, a obléct se jako na výšlap.

Ona to však věděla a byla bez sebe vzrušením od chvíle, kdy v kapse jeho bundy našla diamantový prsten.

Jeho zvláštního chování si všimla už toho večera, kdy dorazili do Mount Chesteru. Brzy po večeři zkušeně servírované blondýnou s výstřihem tak hlubokým, že by na něm měla mít nálepku „mládeži nepřístupno“, si všimla, že si Toby opakovaně sahá do pravé kapsy, jako by se chtěl ujistit, že v ní cosi vzácného stále má, bezpečně uschováno. Právě do téhle kapsy si vsunul drobné a účet od večeře a Malia se bála, že mu Miss Hluboký výstřih podstrčila s účtem i své telefonní číslo. Po zbytek večera neměla klid a už se nemohla dočkat, až se vrátí zpátky do jejich hotelového pokoje. Tam s trpělivostí hladového pavouka kroužila kolem, dokud se Toby nešel vysprchovat. Pak zanořila ruku do kapsy a našla ho.

Tenhle jednokarátový krasavec rozhodně nebyl určen pro Miss Cecky.

Než Toby vylezl ze sprchy, stihla vymyslet plán. Zařídí, aby to byla chvíle, na kterou se nezapomíná, a i když jí nezbývá než vzít si šortky, všechno ostatní bude dokonalé.

K vodopádům Temné řeky to měli z hotelu hodinu chůze. Pěšina pozvolna stoupala po západním úbočí hory Mount Chester a vinula se lesem zbarveným do úchvatných tónů podzimu. Jak se dostávali výš, duby a javory vystřídaly borovice a jedle, jejichž šiškami byla cesta posetá. Drželi se za ruce a nadšeně rázovali vpřed. Její netrpělivost donutila Tobyho, aby se několikrát zeptal: „Proč ten spěch?“ Ona se místo odpovědi vždycky jen usmála, trochu zpomalila, dokonce na malou chvilku zastavila, aby krátce přitiskla své rty na jeho ústa, a pak zase vyrazila do kopce.

Do cíle cesty jim zbývalo dobrých deset minut, když poprvé uslyšeli šumění vodopádů, slabé a vzdálené, ale melodické, odrážející se od skalnatých svahů hory.

„Už je vidím,“ oznámila Malia radostně, pustila Tobyho ruku a rozběhla se kupředu. „Jsme tady.“

„Dobře,“ odpověděl Toby a ztěžka oddechoval. „Je ti ovšem jasné, že nikam nezmizí? Budou tam i za pár minut,“ zavtipkoval, na chvíli se zastavil a rozhlédl se.

Vrátila se pro něj, popadla ho za ruku a táhla ho po pěšině.

„Tak pojď, odpočineš si, až tam budem,“ prohlásila a on ji s rezignovaným povzdechem následoval.

„Měl bys víc cvičit,“ dodala. Sama byla jen lehce zadýchaná a čerstvý vzduch jí plnil plíce čistou energií. „Celý den jen sedíš u počítače,“ začala, ovšem pak se kousla do rtu. Možná by měla s kritizováním počkat až po svatbě. Místo toho se raději rozesmála, protože si sama sebe představila jako protivnou manželku, která špičkou papuče poklepává o vyleštěnou dřevěnou podlahu v jejich budoucím domě, ruce založené v bok.

„Cože?“ zeptal se.

„Ale nic, jsem jen šťastná,“ odpověděla, zvedla ruce do vzduchu a otáčela se na místě jako derviš. „He-hééj,“ vykřikla a hora jí obratem odpověděla ozvěnou. „Slyšel jsi to?“

„Jo, a půlka Kalifornie taky.“

Bez váhání do něj šťouchla a vzápětí se zvonivě rozesmála, když předstíral, že je zraněný, chytil se za bok a se zasténáním klesl k zemi, jako by měl každou chvíli bídně zemřít. Na bílé košili, ve které ji chtěl požádat o ruku, teď měl jehličí a hlínu, ale kupodivu jí to vadilo méně, než čekala. Líbilo se jí, když žertoval.

Pak vstal, letmo se dotkl kapsy a oprášil si ramena. Malia mu dlaní ometla záda, aby ho zbavila všeho, co na bavlněné látce ulpělo. Pak se chytili za ruce a rozběhli se kupředu.

Za pár minut vyšli z lesa a zastavili se, stále ruku v ruce, aby obdivovali vysoký, úzký vodopád sevřený rzivými skalisky. Toby, ještě pořád zadýchaný, na ni vrhl dlouhý, zamilovaný pohled, jako by se rozhodoval, co dál. Pak se shýbl a začal si zouvat boty.

„Co to děláš?“ zeptala se Malia hlasem plným zklamání. Srdce se jí málem zastavilo, jelikož si myslela, že se chystá pokleknout a požádat ji o ruku před majestátním vodopádem, ale pak se musela dívat, jak zápasí se zauzlovanou tkaničkou na levé tenisce.

Odkopl obě boty a pobídl ji, aby udělala totéž. „Pojďme támhle,“ ukázal k vodopádu. „Za vodopád. Četl jsem, že je tam jeskyně, a není tam moc hluboko. Jen pár centimetrů.“

Zaváhala, když si představila, že by si měla bosé nohy smočit v ledové vodě. S nuceným úsměvem si sundala boty a ponožky, po špičkách se vydala k tůni pod vodopádem a trochu se přitom zapotácela, jelikož šlápla na ostrý štěrk.

Skočil do vody první, ani nezaváhal. „Jo, je ledová, ale ani to neucítíš,“ ujistil ji, jakmile popadl dech. „Pojď.“ Jemně ji zatahal za ruku. „Půjdem do toho spolu.“

Její tvář se rozzářila úsměvem. Byla připravená jít do toho společně s ním, klidně na celý život. Opatrně ponořila do ledové vody nejdřív jednu a pak druhou nohu. Měl pravdu. Po chvíli ten chlad už tolik nevnímala.

Brodili se k vodní cloně a ona se otřásla při představě, že bude muset projít ledovou sprchou, aby se dostala do jeskyně za ní, ale nakonec to nebylo nutné. Po straně našli úzký průchod a protáhli se jím. V temném prostoru zněl hlasitý zvuk vodopádu tlumeně a zdál se být vzdálený, jako by ticho v jeskyni dokázalo pohltit burácení tříštící se vody. Světlo procházející proudem bylo tak slabé a bezbarvé, že se vlhkých stěn sotva dotklo.

Malia se chvíli rozhlížela kolem sebe. Stěny pokrývaly skvrny v různých odstínech rzi a zelené, tu a tam prostřídané bílou ploškou v místě, kde vápenec prostupoval žulou. Ponořila dlaň do ledové vody a trochu nabrala do dlaně. Chtěla ji ochutnat, ale Toby zadržel její ruku dřív, než ji donesla k ústům.

„To bych nedělal,“ řekl. „Nikdy nevíš, co v ní je.“

Podívala se na tu trochu vody, kterou ještě stále držela v misce své dlaně. „Připadá mi nějaká narůžovělá, nebo je to tím světlem?“

„Může být zabarvená tím samým co ty stěny kolem.“ Rychle se rozhlédl a pak se zeširoka usmál. Byl viditelně nervózní. „Ale já jsem tě sem nezavedl, abychom si prohlíželi jeskyni.“ Poklekl na jedno koleno přímo do ledové vody a zdvihl k ní ruku s prstýnkem usazeným v černé sametové krabičce. „Chtěl jsem, abychom u toho byli jen my dva, má krásná Malio, až se tě zeptám: Vezmeš si mě?“

Upřela na něj pohled plný hraného překvapení a upřímné radosti a zeširoka se usmála. Nadšeně zatleskala a pak natáhla ruku k Tobymu. Vyndal prstýnek z krabičky a navlékl jí ho na prst. S úsměvem se na něj dívala a snažila si vtisknout do paměti každý detail té scény, aby si ho uchovala navždy, dokud je smrt nerozdělí.

A pak vyjekla – byl to táhlý, ostrý výkřik plný čiré hrůzy.

O Tobyho lýtko se otřela bledá ruka s útlými prsty, která pomalu zmizela ve zčeřené vodě.

Toby vyskočil a popadl ji za ramena. „Co je? Co se děje?“

Beze slova ukázala na dívčí tělo, ve slabém světle sotva viditelné, jež se pod vodní hladinou zvolna pohupovalo sem a tam.

V záři svítilny Tobyho telefonu spatřila, že tělo je zatížené velkým balvanem, který jej drží u dna jeskyně. Vody tu bylo ani ne po kolena, a tak se dívčiny dlouhé, černé vlasy a pravá ruka dostaly k hladině, tažené kupředu proudem vodopádu.

Vypadala jako živá, tmavé prameny vlasů se volně vznášely ve vodě, jako by vlály ve větru, a její krásná tvář byla nedotčená, červené rty měla zlehka pootevřené, jako by před chvílí vypustila poslední dech. Oči zíraly přímo na ně, překvapené a zděšené – hrůza posledních okamžiků se jí stále zračila v zorničkách. Těsně nad obličejem se vznášel malý červený medailon, stříbrným řetízkem připoutaný k jejímu krku.

Nemohlo jí být víc než sedmnáct.

Kapitola dvě

Doma

Detektiv Kay Sharpová si ještě pořád zvykala na to, že žije se svým bratrem v domě, kde vyrůstala a o kterém si před osmi lety myslela, že jej ve zpětném zrcátku svého auta vidí naposledy. Ten proces v ní vyvolával různorodé a občas znepokojivé emoce. Měla Jacoba ráda a celé ty roky se jí po něm stýskalo. Na druhou stranu si během těch let, kdy žila sama, odvykla na špínu, nepořádek, neumyté nádobí ve dřezu a všechny další projevy života bez jakýchkoliv pravidel. Všechno navíc zhoršoval fakt, že i její mladší bratr už měl své návyky – v jeho případě návyky lajdáckého starého mládence. Samotný dům jako by přetékal vzpomínkami. Některé byly krásné, jako třeba ty na mámu, jak peče sušenky a dorty k narozeninám. Jiné trpké a vzbuzující hněv – na otce alkoholika, jeho vzteklé výbuchy a jejich bolestivé následky.

Do Mount Chesteru se vrátila na necelý měsíc a vůbec se jí nelíbilo, že by měla bydlet v domě po rodičích. Dům na prodej se tu však naposledy vyskytl před více než rokem – byla to nóbl lyžařská chata v horách a nějaký zbohatlík ze Silicon Valley se mohl přetrhnout, aby za ni zaplatil balík. A od té doby se na trhu neobjevilo nic. Dokonce i místní realitní agent dělal tuhle práci jen jako vedlejšák.

Mount Chester bylo malé sídlo zahrnující také lyžařské středisko. Většina místních obyvatel měla sezonní práci – v horách, v restauracích nebo hotelech, při obsluze a údržbě vleků nebo ve stravovacích službách pro turisty. Tohle báječné místo, kde jste v zimě mohli strávit pár dní na sjezdovkách a v létě na plážích nesčetných zátok Tichého jezera, mělo jen 3823 obyvatel, jak ostatně hlásala cedule na hranici obce. Když ji však Kay posledně vysokou rychlostí míjela, všimla si, že se číslo zvýšilo na 3824, což ji přimělo k úvahám, zda ten jeden obyvatel navíc není náhodou ona sama. Změnila si ostatně adresu v řidičském průkazu, čímž se oficiálně stala obyvatelkou Mount Chesteru. Nemusela si však lámat hlavu dlouho. Zanedlouho poté se na ceduli s počtem obyvatel objevil rukou naškrábaný nápis, který ji přiměl zařadit zpátečku a prozkoumat ho. Na zelenou ceduli kdosi bílou křídou velkými tiskacími písmeny napsal: VÍTEJTE DOMA, DOKTORKO SHARPOVÁ.

Takové věci zkrátka patřily k životu na malém městě a ona dělala, co mohla, aby si na to po té dlouhé nepřítomnosti postupně zvykla.

Dnes byla vzhůru už od svítání, i když jí směna začínala mnohem později. Vlastně ani nešlo o řádnou směnu. Úřad šerifa v Mount Chesteru byl sotva dost velký na to, aby si mohl dovolit dva detektivy, a ona se ještě pořád nepřestala divit tomu, že se jí šerif Logan rozhodl ani ne před týdnem nabídnout místo. Jednou z výhod práce v malém týmu byl relativně pružný začátek pracovní doby vykoupený tím, že jakmile pracovala na případu, znamenalo to dlouhé hodiny přesčas. Totéž platilo pro jejího parťáka, detektiva Elliota Younga z texaského Austinu, pohledného chlapa s modrýma očima, které byly tím hlavním důvodem, proč nakonec zůstala. Jako konzultantka mu neoficiálně a později více méně oficiálně pomáhala při řešení případu sériového vraha. Pak dostala překvapivou nabídku stálé práce na místním úřadu šerifa. A nakonec sama sebe překvapila tím, že ji přijala, i když za to mohl, byť nevědomky, jistý detektiv.

Protože život už je takový: zvláštní, křivolaký a tak plný zvratů, že se mu leckterý román nevyrovná. Celá léta žila v San Francisku, ve více než sedmimilionovém městě, a přitom nepotkala nikoho, kdo by ji třeba jen vzdáleně zaujal. Pak přijela do Mount Chesteru, kam se vlastně nikdy nehodlala vrátit, a tam na ni čekal: kovboj s texaským přízvukem a kloboukem na hlavě, který se usmál, sotva ji uviděl, aby vzápětí sklopil hlavu a schoval oči pod širokou krempou.

A tak zůstala. Pořád si nebyla jistá, jestli nedělá chybu vzhledem k tomu, jak moc se jí stýskalo po její staré práci profilovačky v regionální kanceláři FBI v San Francisku, ale jednoduše nedokázala z Mount Chesteru odejít.

Kávovar dvakrát zapípal naléhavým, vysokým tónem a ona nasála vzduch, aby zachytila příjemné hořké aroma s podtónem lískových oříšků. Ze skříňky nad hlavou vytáhla hrnek, ustoupila stranou a dopřála si pořádnou dávku.

„Nalej mi taky, ségra,“ ozval se Jacob, zeširoka zívl a poškrábal se na zátylku. Pořád měl na sobě pyžamo, i když bylo skoro devět ráno.

Vytáhla další hrnek, naplnila ho a s úsměvem mu ho podala. „Máš dneska práci?“

„Hm-m,“ odpověděl a usrkl horké tekutiny. „Měníme střechu kousek od hotelu.“

„Tak pozdě?“

„Takhle si to zákazník přál. Budu rád, když skončíme ještě za světla.“ Položil hrnek na stůl, otevřel ledničku, vytáhl z ní croissant, půl z něj ukousl a začal chvatně žvýkat.

„Mohla bych ti to ohřát,“ navrhla.

„Nejsi máma,“ ohradil se. „Bydlel jsem tu sám a přežil jsem to, pamatuješ?“

Rozčileně zvedla ruku. „Nezačínej s tím, Jacobe. Dům byl –“

„Díky za nový vysavač, novou pračku a sušičku a vůbec za všechno, ale já jsem byl v pohodě.“

Ne, nebyl v pohodě. Celé roky nebyl v pohodě, jenže si to odmítal přiznat, i když mu to podsouvala. „Tak já si, ehm, najdu nějaké jiné bydlení.“

Udělal dva kroky, zastavil se přímo před ní a popadl ji za ramena. „Nemusíš odsud odcházet, ségra. Vím, proč si to přeješ,“ dodal, jeho oči na chvíli sklouzly stranou a pohled potemněl. „Ale patříš sem stejně jako já. Je to i tvůj domov.“

Usmála se, potěšena projevem bratrské lásky. Nemělo smysl mu to vysvětlovat. „Co kdyby sis sem chtěl přivést holku?“

„Ha, ha. Neměl jsem tady holku už celou věčnost. Jenže jak je tu teď tak uklizeno, možná bych mohl nějakou sbalit. Třeba budu mít štěstí.“ Zastrčil jí pramen plavých vlasů za ucho. „Nedělej si o mě starosti, Kay. Pokud by na to došlo, můžeme to udělat, jako když jsme chodili do školy. Pověsit něco na dveře, třeba ponožku nebo tak.“

Zasmála se, což ho překvapilo. „Jsme dospělí, Jakeu, proboha. Dospělí lidé si pořizují vlastní domy a –“

Přerušilo ji zapípání. Zvedla telefon a přečetla si zprávu.

Měla případ.

Kapitola tři

Místo činu

Když Kay dorazila na místo činu, doktor Whitmore už byl v plné práci. Elliotovo auto vzápětí zastavilo vedle ní. Vyjet až nahoru k vodopádům Temné řeky bylo náročné. Pěšky sem došla už mnohokrát, ale nikdy ji nenapadlo, že by se sem dalo vyjet SUV nebo, jako v doktorově případě, koronerovou dodávkou. Pro ni samotnou to byla dlouhá, nervy drásající cesta, kterou absolvovala rychlostí patnáct kilometrů v hodině, kdy se vyhýbala balvanům a měla strach, že se auto rozpadne.

Vystoupila ze svého bílého Fordu Explorer a přelétla očima scénu před sebou. Malá mýtina se hemžila lidmi – někteří byli z úřadu šerifa, jiní měli označení forenzní patolog. Pár se jich brodilo ve vysokých gumácích tůní pod vodopádem, pořizovali fotografie, odebírali vzorky a prováděli měření.

„Nazdárek,“ pozdravil ji Elliot. „Zajímavé místo pro vraždu, co?“

„To jo,“ souhlasila Kay a v duchu přemítala, proč si ho vrah vybral. Mělo pro něj nebo pro tu dívku nějaký význam? Bylo něčím důležité? „Pojďme se podívat.“

Na velkém balvanu trochu stranou seděli dva mladí turisté, muž a žena. Choulili se k sobě, on ji objímal kolem ramen. Žena usedavě plakala a třásla se, zabalená do deky vypůjčené z koronerovy dodávky.

„Dobré ráno, detektivové,“ pozdravil je strážník Hobbs. Byl buclatý a žoviální a už se stihl v chladném listopadovém větru zapotit, nejspíš z toho, jak pobíhal po svazích kolem místa činu, ohraničoval ho páskou a pátral po stopách. „Mám tu pro vás gumáky.“ Ukázal na jedno z aut. „Doktor Whitmore říkal, že vás mám poslat dovnitř hned, jak dorazíte.“

Kayino obočí vylétlo vzhůru a na čele jí naskočily vrásky. „Dovnitř?“

„Hm, no jo, za vodopádem je jeskyně,“ odpověděl Hobbs. „Ale nebojte, nenamočíte se.“

Kay se nebála. Dívala se na tu dvojici na balvanu a přemýšlela, proč ta žena pláče. Samozřejmě, najít na výletě o dovolené mrtvé tělo byl jistě otřesný zážitek, ovšem ona vypadala, jako by plakala pro něco ryze osobního. Byla snad obětí osoba, kterou znala?

„Támhleti ji našli?“ zeptala se a ukázala na dvojici.

„Jo,“ přikývl Hobbs a překvapivě se zasmál. „Jen si to představte. Chlápek ji sem vzal, aby ji požádal o ruku. Tohle bude zasnoubení, na které rozhodně nezapomenou.“ Předklonil se a začal se probírat gumovými holínkami, až jedny vytáhl. „Kolikátku máte, devětatřicítku?“

„Čtyřicítku.“ Sedla si na nárazník SUV, sundala boty, natáhla si odporně páchnoucí holínky a džíny zastrčila dovnitř, aby si je nenamočila.

„Čtyřicet čtyři,“ řekl Elliot a zaujal její místo, sotva vstala.

„Doktor už tam je?“ zeptala se Kay a ukázala na vchod jeskyně.

„Jasně,“ ujistil ji Hobbs. „Už nějakou chvíli.“

Jak se blížili k vodopádu, jejich hlasy se čím dál víc ztrácely v hukotu padající vody a oni na sebe museli křičet, aby se slyšeli. Vešla do tmavé jeskyně a prakticky hned se zastavila, aby dopřála očím čas přizpůsobit se tmě protnuté svazky ostrého světla z přenosných LED svítilen umístěných na stativech.

Tři z těchto paprsků mířily na dívčí tělo, ještě stále ponořené do chladné, nepokojné vody. Vlnky zčeřené vodopádem unášely její vlasy, takže se rytmicky vlnily kolem obličeje a téměř úplně jej zakryly. Tělo se zlehka pohnulo, vlnka odnesla prameny z tváře a Kay zalapala po dechu. Vypadalo to, jako by oběť byla stále živá a hleděla na ni s nevyřčenou otázkou v očích. Mihotání hladiny vyvolávalo zdání, že se zorničky pohybují a sledují každý Kayin krok, kdežto rána zející napříč hrdlem tomuto dojmu odporovala. Kay silou vůle odtrhla pohled od těch děsivých očí a obrátila se, aby promluvila s přítomným forenzním patologem.

Doktor Whitmore se skláněl nad tělem, ruce měl po lokty ve vodě a cosi hledal.

„Konečně,“ řekl, když je uslyšel přicházet. Napřímil se a oklepal z rukavic kapky vody. „Není tu dvakrát teplo a tyhle gumáky proti chladu moc nepomáhají. Začínám být promrzlý do morku kostí.“ Poodstoupil a udělal jim místo, aby mohli přijít blíž. „Tady,“ ukázal na tělo. „Chtěl jsem, abyste ji viděli, jak byla nalezena – takhle zatížená velkým balvanem. Řekl bych, že váží tak padesát kilo, ten šutr.“ Pokynul dvojici techniků čekajících u vchodu do jeskyně. Muži přistoupili, opatrně kámen zvedli a položili ho stranou.

Dívčino tělo zůstalo ponořené, avšak začalo odplouvat, unášeno proudem vody do zadní části jeskyně. Pak technici přinesli nosítka, roztáhli je a položili na ně rozepnutý pytel pro uložení těla.

Doktor Whitmore popadl dívčino zápěstí a ohnul jí paži, aby otestoval flexibilitu loketního kloubu. „Žádná posmrtná ztuhlost,“ řekl. „Ale je tady významný vliv prostředí. Pro určení času smrti tohle použít nemůžeme.“ Otevřel svůj kufřík a vytáhl z něj malé zařízení vybavené dlouhou, ostrou sondou na konci modrého lanka. „Zkusíme místo toho teplotu jater. Položte ji prosím na nosítka,“ řekl těm dvěma technikům.

Když opatrně zvedli tělo, doktor Whitmore přiskočil a přidržel dívčinu hlavu. Hrdlo měla proříznuté ze strany na stranu, smrt musela nastat prakticky okamžitě.

Kolem krku jí visel medailon. Forenzní patolog ho opatrně sejmul a umístil do sáčku pro uchovávání důkazů. Kay si ho od něj vzala a pozorně si jej přes čirý plast prohlížela. Dřevěný medailon byl zvláštní, měl tvar protáhlého šestiúhelníku se zakulacenými rohy a zdál se být ručně vyřezávaný. Nedokonalým tvarem a nerovnoměrně nanesenou barvou a lakem připomínal výrobky prodávané na venkovských řemeslných trzích. Řetízek také působil lacině, vypadal jako cetka pro dítě koupená v diskontu.

Když zvedla oči od medailonu, zjistila, že vedle ní stojí doktor Whitmore a také si ho prohlíží. Vzal jí sáček z ruky, aby se na něj mohl podívat zblízka.

„Tohle jsem už viděl,“ řekl, jakmile medailon prozkoumal z obou stran. „Jsem si tím jistý.“ Uchechtl se a pak se otočil ke Kay a Elliotovi. „Možná jsem starý a napůl v důchodu, ale hlava mi pořád funguje. Šlo o pohřešovanou osobu, už jsou to roky. Nevěřím, že existují dva stejné medailonky. Tenhle je ručně vyrobený, jedinečný.“

„Pohřešovaná osoba?“ zeptala se Kay. „Vzpomenete si na jméno? Nebo kdy se ztratila?“

Málem se rukou v rukavici poškrábal na hlavě, ale zarazil se dřív, než se vlhkými prsty dotkl bílých vlasů. „Ach, to bude už nejmíň deset let. I ten věk souhlasí, řekl bych. Téhle dívce je šestnáct, nanejvýš sedmnáct. Holčička, o které mluvím, byla tehdy asi tříletá. Zmizela ze svého pokojíčku uprostřed noci.“ Zmlkl a jeho pohled se stočil doleva, jak si pokoušel vybavit detaily případu. „Ta unesená dívenka měla přesně takovýhle přívěsek. Vyrobila jí ho matka.“ Jeho hlas prosycený emocemi zakolísal. Povzdychl si a obrátil svou pozornost zpátky k sondě na měření teploty. „Jedno po druhém. Až se vrátím do kanceláře, udělám test DNA a srovnám ho se záznamy z toho případu. Brzy budeme vědět, jestli je to ona.“

Whitmore odhrnul dívčinu halenku, aby odhalil podbřišek, a zasunul sondu do jejích jater. Digitální zařízení zapípalo prakticky okamžitě. „Musím zohlednit vliv prostředí, ale není mrtvá déle než dvě až čtyři hodiny. Předběžný čas úmrtí,“ zkontroloval hodinky, „stanovuji na dnes mezi osmou a desátou hodinou dopoledne. Rohovky má téměř dokonale čiré.“

Kay přistoupila k tělu a podívala se na oběť. Bázlivě a zlehka shrnula prstem pramínky vlasů přilepené k její bledé tváři, jako by se bála, že dívka ožije, vylekána jejím dotekem. Rty měla červené, nejspíš namalované jednou z těch drahých rtěnek, které zaručovaly barvu až čtyřiadvacet hodin po aplikaci. Pleť byla alabastrově bílá, ostře kontrastující s černými vlasy. Oči měla stále otevřené, skoro jako živé. Možná za to mohlo šero v jeskyni, kam zář provizorních svítilen nedosáhla, ale její oči se zdály být vyděšené a plné strachu, jako by vrah s nožem v ruce byl pořád tady.

„Připadá mi to jako poprava,“ prohlásil Elliot. „Vykrvácela?“

„Když jsem dorazil, ve vodě ještě pořád byla krev,“ odpověděl doktor Whitmore. „Odebral jsem vzorek a otestoval ho. Voda byla zbarvená do červena, což je neobvyklé.“ Pokrčil rameny a rukou v rukavici ukázal do jeskyně za svými zády. „Tak jako všechno na téhle vraždě.“

„Byla zabita tady, doktore?“ zeptala se Kay. Přemýšlela, jak asi vrah dívku na místo skonu přilákal. Vodopád patřil k oblíbeným turistickým cílům, možná byla taky turistka a přišla sem s mužem, kterému věřila.

Jen muž byl totiž schopen zvednout ten balvan a zatížit jím její tělo. Muž s velkou silou v pažích.

„Ano, byla zabita tady,“ přikývl doktor Whitmore. „Voda, ve které stojíme, obsahuje tolik její krve, že to této teorii odpovídá.“

Zvuk zavíraného zipu byl znamením, že je čas jeskyni u vodopádů Temné řeky opustit. Kay se smutně usmála a napadlo ji, jak příhodné to je jméno. Temná, nebo též ve starém jazyce původních pomojských kmenů Katseka, se řece nejspíš říkalo kvůli oxidům železa ve skalním podloží. Nebo možná proto, že se její vody zbarvily krví už kdysi dřív.

Vyšla z jeskyně a chvíli mžourala, oslepená slunečním světlem, dokud si oči nezvykly natolik, aby je mohla otevřít. Chtěla se co nejdřív vrátit do kanceláře šerifa. Už se nemohla dočkat, až si vyhledá stará hlášení o pohřešovaných osobách obsahující nějakou zmínku o přívěsku.

Právě se chystala vylézt z tůně vodopádu, když ji dohonil doktor Whitmore a dotkl se její paže ledovými prsty, které mezitím vysvobodil z rukavice.

„Prvotní příčinou smrti je exsanguinace v důsledku přerušených karotid,“ řekl. Tón jeho hlasu byl pevný, profesionální, ale přesto do něj prosákl smutek. „Vykrvácela. Žádné stopy váhání, útočník disponoval značnou silou a byl zkušený v zabíjení. Hledáte muže, detektivové. Silného muže, který už dříve zabil. Mnohokrát.“

Kapitola čtyři

Útěk

Před šesti dny

Můj život je na prd.

Kirsten se dlouze zadívala na flekatý strop a pak nahlas ucedila nějakou nadávku. Kdyby ji slyšela matka, dala by jí určitě facku. Ale i kdyby byla doma, stejně by ji nezaslechla v tom rámusu, co vycházel z obývacího pokoje.

Neměla ráda, když si máma vzala v nemocnici odpolední směnu. A naprosto nesnášela, když měla noční. Pak se totiž kamarádi jejího otce sešli v obýváku, hulákali, pili a šňupali celou noc a nějak zapomínali odejít. Tehdy se Kirsten stávala vězněm ve svém vlastním pokoji a snažila se nevnímat řev, výskání a výkřiky mísící se s kletbami, kterými štědře prokládali každou větu. Co nejdéle odkládala okamžik, kdy bude muset vyjít ven, aby se najedla nebo si zašla na záchod, a upřímně doufala, že než na to dojde, budou už pryč.

Ozvalo se další sborové hýkání následované sérií dávivých zvuků. Zabouchla učebnici biologie a popadla telefon. Napsala zprávu nejlepší kamarádce, Marci, které nemusela dvakrát vysvětlovat, co se u ní děje.

Čau, už je to tu zas. Budu zítra potřebovat tvůj úkol z bioly. Můžeš prosím přijít dřív?

Chvíli čekala, pak mobil zapípal a vypnul se. Došla mu baterka. Napojila ho na nabíječku, odložila na noční stolek a po špičkách se kradla na toaletu v naději, že se chlapi dobře baví, a tak si jí nevšimnou.

Když vyšla, v úzké, dlouhé chodbě už stáli tři z nich a čekali na ni, na tvářích lascivní úsměv.

„Hump povídal, že nás necháš šňupnout lajnu ze svýho bříška,“ řekl jeden z nich, chlap, kterému břicho přetékalo přes opasek. Hump byla otčímova přezdívka, zkráceně Humphrey. Nesnášela to jméno i den, kdy ho musela oficiálně přijmout za vlastní.

Další chlap, plešatý a potetovaný hromotluk, který s otčímem pracoval, zamručel, popadl ji za ruku a táhl ji do obývacího pokoje. Třetí muž, hubený chlapík se zlým pohledem, kterého právě pustili z vězení, rychlým pohybem smetl věci ze stolu, pak ji popadl, posadil ji na něj a přinutil ji lehnout si na záda. Kopala a křičela, škrábala je do obličeje, ale vzdor jen rozněcoval jejich chtíč. Brzy přestala bojovat. Bohužel se jí tohle nestalo poprvé. Věděla, že nic nezmůže. Štíhlá dívka se třem opilým chlapům nemohla ubránit.

Fakt, fakt na prd, pomyslela si, když jí dychtivýma rukama vyhrnuli tričko a na břicho jí nasypali řádku prášku. Stiskla víčka a už se nemohla dočkat, až bude po všem.

Jeden z mužů jí začal stahovat džíny a ona vyděšeně otevřela oči. Sakra, to ne.

„Tati?“ zavolala a použila přitom oslovení, které od ní otčím vyžadoval. Přesto dál mlčel, sledoval ji z pohovky, kouřil cígo a drbal se v rozkroku. „Tati!“ zavolala znovu a pokusila se vykroutit ze sevření rukou, které ji držely.

Neměla šanci, byli na ni moc silní.

„Tati!“ vykřikla ještě jednou, tentokrát už tak hlasitě, aby překřičela televizi.

Konečně zareagoval. „Hm?“

„Tati, povím to mámě. Řekni jim, ať přestanou –“

„Aha, hm, tak jo,“ odpověděl nepřítomně. „Až s tím skončíš, podej mi pivo, jo?“

Tlusťoch a Počmáraný šňupali bílý prášek z Kirstenina břicha, jejich hrubá strniště jí drásala kůži a horký, páchnoucí dech zanechával na těle stopu, ze které se jí zvedal žaludek. Zapřela se patami o desku stolu, zvedla pánev tak prudce, jak jen dokázala, a tím nečekaným pohybem zarazila Tlusťochovi do nosní dírky brčko, které právě používal. Zařval, couvl a oběma rukama se držel za nos. Druhý muž stál jako omráčený a sledoval, jak třetího muže ze všech sil kopla mezi nohy a zamířila ke dveřím.

Tam jen krátce přibrzdila, aby popadla tenisky a bundu, pak vyběhla ven a ani se neobtěžovala za sebou zavřít.

Běžela bez zastávky několik bloků, necítila kapky deště na tváři, dokonce se ani nepokusila nazout boty, dokud jí nedošel dech a nedostala se do bezpečné vzdálenosti od těch úchylů. Pak se posadila na obrubník a oddechovala. Když si zavázala tkaničky, oblékla si bundu a zapnula ji až ke krku.

Bylo chladno.

Ulice byla téměř opuštěná, déšť zahnal všechny dovnitř. Obchůdky, které ji lemovaly po obou stranách, byly už několik hodin zavřené, zabarikádované za stahovacími mřížemi a zajištěné velkými zámky. Pár metrů od místa, kde zastavila, se z velké kartonové krabice vsunuté do zapuštěného vchodu dvoupatrové budovy, který ji chránil před větrem, ozývalo chrápání. Kolem občas projelo auto, ale shrbená silueta sedící na obrubníku nikoho nezajímala – nejspíš ji považovali za dalšího bezdomovce.

Zachvěla se.

Sáhla do kapsy džínů pro mobil, jenže tam nebyl.

Sakra. Vzpomínka na telefon ležící na nočním stolku zapojený do nabíječky byla jako výsměch. Zavolala by Marci a nejspíš by u ní i přespala jako už několikrát. Ale bylo pozdě a ona se jí nemohla jen tak bez ohlášení objevit u dveří.

K nemocnici, kde pracovala máma, to měla dobrých třicet minut pěšky, přesto tím směrem vyrazila, ruce zastrčené v kapsách, límec bundy zdvižený, aby zakryl její plavé vlasy a co největší část tváře. Držela se co nejtěsněji u zdi, snažila se vyhnout projíždějícím autům a doufala, že neupoutá ničí pozornost.

Její inkognito však nevydrželo dlouho. Zanedlouho ji míjel hlídkující vůz úřadu šerifa okresu Lane a všiml si jí. Policista rozsvítil majáky, zastavil u obrubníku a stáhl okénko spolujezdce.

„Neměla bys být venku tak pozdě,“ řekl jí strážník s úsměvem.

Podívala se na něj a na krátkou chvíli propadla panice, než si uvědomila, že ho zná. Byl to matčin bratranec z druhého kolene, strážník Rutledge, baculatý a srdečný chlapík, ze kterého si na rodinných setkáních utahovali, že je na policajta až příliš hodný.

Moc dobře věděla, že nesmí dospělým říct pravdu. Kdyby ohledně toho, co se dělo u nich doma, jen špitla, policajti by všechny zavřeli a ji by strčili do dětského domova. Od kamarádů ze školy už věděla své. I když máma nebyla doma, stejně by ji obvinili z ohrožování dítěte nebo zanedbávání, nebo něčeho dalšího, co by si na ni vymysleli, ačkoliv ve skutečnosti jen vydělávala na živobytí pro svou rodinu. Kirsten by už mámu nikdy neviděla.

„Jdu jenom pro nějaké občerstvení,“ řekla, přinutila se k úsměvu a ukázala na obchod 7-Eleven přes ulici. „Rodiče mají návštěvu.“

Strýček Rutledge na ni několik nekonečných vteřin zíral a pak řekl: „Rychle pober, co potřebuješ, a pak rovnou domů, ano?“

Přikývla, muž vytáhl okénko a majáky vypnul hned, jak se hlídkový vůz rozjel. Stála tam, dívala se, jak jeho zadní světla mizí za rohem, a přemýšlela, co má dělat, kam jít. Potřebovala se odtud dostat, zmizet z malého městečka Creswell v Oregonu, kde zná každý každého a nikdo se nikdy nestará jen o své věci.

Kirsten došla na křižovatku a zastavila se, přestože svítila zelená a ona by mohla přejít na druhou stranu. Kdyby pokračovala dál, za dvacet minut by došla k nemocnici, kde pracovala matka. Musela by jí vysvětlit, co se stalo, a pak se s ní pohádat, protože máma odmítala připustit, že je to v její nepřítomnosti tak zlé. Ten odporný parazit, kterého si vzala, byl už jednou trestaný podvodník a dokázal být tak přesvědčivý, že věřila každé jeho lži. Kdykoliv se Kirsten pokusila mámě říct, co se děje, skončilo to pro ni pláčem, domácím vězením a jednou dokonce i fackou.

Ale pokud by zahnula doprava, po pár metrech by se dostala na dálnici, kde by si mohla stopnout auto a odjet… Kam?

Kamkoliv, hlavně pryč odsud.

Najde způsob, jak přežít. Bylo jí teprve čtrnáct, avšak vypadala starší, dospělejší. Se svými dlouhými plavými vlasy a plnými rty si jistě někde najde práci, mohla by dělat servírku a nechat se vyplácet na konci každé směny, nebo uklízet pokoje někde v motelu. Její atletická postava a vytrvalost, kterou získala běháním závodů na patnáct kilometrů, jí dodávaly jistotu, že to zvládne, jen když se jí odsud podaří dostat.

Zahnula za roh, vstoupila na dálnici a vydala se podél téměř prázdných silničních pruhů na jih. Kdykoliv spatřila blížící se světla, zvedla ruku, ale nikdo nezastavil. Auta se kolem ní hnala děsivou rychlostí a kovový svist rozráženého vzduchu byl důrazným varováním, aby se držela dál. Mezistátní dálnice nebyla jako silnice ve městě, kde by mohla počkat na autobus. Stovky kilometrů asfaltu se táhly přes pole, lesy a planiny, po nichž vítr hnal chuchvalce suchých stepních rostlin. Jiná možnost, jak se dostat pryč, než si něco stopnout, neexistovala.

Po chvíli – to už se celá třásla v drobném ledovém dešti snášejícím se z šedivé oblohy – jí došlo, že světla města nechala daleko za sebou. Obklopila ji tma, která ji zcela pohltila. Zpanikařila, udělalo se jí špatně a chvíli bojovala s nutkáním zvracet.

V dálce se objevila dvojice silných, namodralých světel, která se blížila a oslepovala ji. Přimhouřila oči a zatajila dech. Třeba tenhle zastaví. Natáhla ruku a zamávala, dokonce vstoupila do jízdního pruhu v naději, že bude spatřena.

A opravdu.

Kamion se skřípěním zastavil asi sto metrů poté, co ji minul, ale ona se za ním rychle rozběhla a vyskočila na pochromovaný stupínek v naději, že se jí podaří schovat před studeným deštěm. Otevřela těžké dveře a nahlédla dovnitř. Řidič vypadal jako Tlusťochovo dvojče. Stejné strniště, stejný zápach potu a opileckého odéru, stejné zažloutlé, křivé zuby a chlípný úsměv.

„Vítej na palubě, zlato,“ uchechtl se a vypadal potěšeně. „Kam to bude?“

Zaváhala, ještě pořád stála na schůdcích a vůbec si nebyla jistá, jestli je moudré vlézt do té vyhřáté kabiny.

„Ehm, San Francisco,“ odpověděla. Jiné město ji v tu chvíli nenapadlo, bylo to na jih a ona na jih chtěla.

Muž se plácl dlaněmi do kolen. „No jasně, tam tě Méďa Béďa rád zaveze,“ odpověděl chraplavým, ztěžklým hlasem. „A jak mi za to zaplatíš? Nafta, fet nebo sex?“

Dlouhou chvíli jí trvalo, než pochopila, co jí právě řekl. Otřesená seskočila ze stupátka a pustila se kličky dveří.

„Tvoje škoda, zlato,“ odpověděl. „A teď buď tak hodná a zabouchni ty dveře, ano?“

Třískla dveřmi tak silně, jak jen dokázala, a přála si, aby se přitom rozbily na milion kousků. Pak se rozběhla ke krajnici, přeskočila svodidla a prchala do lesů, jako kdyby řidič už dávno nezmizel v dálce poté, co třikrát výsměšně zatroubil.

Ucítila na tváři cosi teplého a uvědomila si, že jsou to proudy jejích vlastních slz. Opřela se zády o kmen stromu, svezla se k zemi, pevně objala kolena a snažila se ovládnout třas. Z tohoto místa na dálnici téměř neviděla. Holé koruny stromů se ve větru pohupovaly nad její hlavou, hrozivé a temné jako nestvůry chystající se udeřit.

S drkotajícími zuby přemýšlela, jak dlouho ještě zbývá do rozbřesku. Jakmile vyjde slunce, všechno bude jiné, říkala si. Už si nebude připadat tak sama.

Tak vyděšená.

Kapitola pět

Identita

„Našla jsem to,“ oznámila Kay, nadšeně zatleskala rukama a naklonila se k obrazovce.

Její hlas se zvučně rozlehl společnou kanceláří, v níž byla většina stolů prázdná, jelikož jejich obvyklí uživatelé hlídkovali po okrese Franklin. Několik policistů dohánělo papírování, šerif Logan telefonoval a jeho baryton se nesl přes celou kancelář. Někdo z přítomných byl zřejmě odpovědný za výrazný pach burrita z mikrovlnky, který naplňoval prostor, ačkoliv ještě nebyl čas oběda. Žaludek jí zakručením připomněl, že ráno vynechala snídani a místo ní se spokojila s černou kávou.

Kolem jejího stolu prošel nějaký strážník a vrhl na ni dlouhý, zkoumavý pohled, který vnímala jako urážlivý.

„Detektive,“ pozdravil ji ten muž hlasem plným sarkasmu.

Nasadila vynucený úsměv, ale pak se podívala na Elliota. „Kdo to byl?“ Ptala se jen nerada, jenže byla tu pořád nová. Pamatovala si všechny tváře, avšak jména jí ještě v hlavě neutkvěla. Přece jen se pracovně zas tolik nepotkávali.

„Strážník Daugherty, jeden z místních veteránů,“ odpověděl Elliot tiše. Ze šeptání usoudila, že ani její parťák dotyčného dvakrát nemusí. Na tom strážníkovi bylo něco divného, jak se na ni díval, jako by sem nepatřila, jako by ženy neměly právo nosit odznak. Hodila to však za hlavu a upřela oči na obrazovku, na seznam starých případů seřazený podle jmen obětí.

Elliot se naklonil, až se jejich ramena téměř dotkla, a zadíval se na záznamy na obrazovce.

„Myslím, že tohle bude ono,“ řekla a zobrazila první stránku starého policejního hlášení. „Docela mě překvapuje, že je ten případ digitalizovaný, když se stal před čtrnácti lety.“ Stiskla několik kláves a načetla se další část záznamu se zrnitou fotografií medailonu. Navzdory mizerné kvalitě snímku bylo zřejmé, že přívěsek je červený a lesklý. Tvarem připomínal ten, který se našel u oběti, vzor se shodoval a také články řetízku vypadaly podobně, alespoň co si vzpomínala. Samotný přívěsek ležel teď u doktora Whitmora, který z něj chtěl vzít stěry a provést příslušné testy.

„Jo, mohl by to být on,“ prohodil Elliot, ovšem nezněl nijak přesvědčeně. Napřímil se, opřel se bokem o stůl a podíval se na Kay. „Barva je o dost jiná a taky si nejsem jistý tím vyřezáváním. Nevolal bych hop, dokud nepřeskočím.“

Kay potlačila úsměv a představila si Elliota, jak stojí před kavaletou, měří si ji očima, pak se rozběhne, přeskočí ji a z neznámého důvodu, kterému rozumí jen Texasané, nadšeně vykřikne „hop“.

„Připočti si k tomu čtrnáct let opotřebení a pak tu podobu uvidíš. Ten, který jsme našli, byl jen obnošený, to je všechno. Vsadím se, že původně byl červený a lesklý přesně jako tenhle.“

Dvěma prsty zatahal za okraj klobouku, aby si ho srovnal na hlavě, i když se zdálo, že mu sedí perfektně. Tak jako vždycky.

„Rose Harrelsonová,“ přečetl zvolna jméno na obrazovce. „Nic mi to neříká, ale stalo se to dřív, než jsem přišel k policii.“

„Tak jako já,“ odpověděla tiše a její oči utkvěly na fotce tříleté dívenky. Měla okouzlující úsměv, dolíčky ve tvářích a na bradě, dlouhé, hnědé, vlnité vlasy a oříškové oči, které by obměkčily kámen.

Rosino zmizení zůstalo nevyřešeno a přispělo tak k frustrující kriminalistické statistice, jež tento typ případů jasně označovala jako jeden z nejobtížnějších, a to bez ohledu na stát či okres. Jakmile do čtyřiadvaceti hodin nikdo nepožádal o výkupné, šance, že se unesené dítě najde, ať už živé nebo mrtvé, klesla téměř na nulu. Případ Rose zcela zapadal do celostátních statistik, přinejmenším za posledních čtrnáct let.

Pokud dívka za vodopádem byla skutečně Rose, kde se celou tu dobu schovávala?

Detektiv, který únos dítěte vyšetřoval, odvedl neuvěřitelně špatnou práci, nebo se možná pár důležitých stránek ztratilo při digitalizaci. Provedl pár výslechů, mluvil s několika lidmi a shromáždil jakési důkazy, ale celé to nikam nevedlo, nebyly vyvozeny žádné závěry a skrovné důkazy nepřinesly žádné odpovědi.

„Je neuvěřitelné, že si doktor Whitmore na ten případ pamatuje,“ poznamenal Elliot a tiše si hvízdl mezi zuby. „To mě teda podrž. Nedělal soudního lékaře v San Francisku, když jsi byla u federálů?“

„Přesně tak,“ odpověděla roztržitě. Pohřešovaných dětí, teenagerů a dospělých byly tisíce. Proč si Whitmore pamatoval právě na tenhle? Někdy v té době si tu pořídil chatu a Kay napadlo, že to možná nějak souvisí. Vzpomínala si, jak jí vyprávěl o svých plánech na důchod, které zahrnovaly i koupi domku v Mount Chesteru. Lidé z bezpečnostních složek si často nejdřív prošli místní záznamy trestných činů, než investovali do nemovitosti.

Rychle zapátrala, aby uspokojila svou zvědavost, a zjistila, že doktor Whitmore si skutečně koupil chatu několik měsíců po Rosině zmizení. Rozmrzele si povzdychla. Občas mívala tendence ztratit se v odbočkách a vedlejších uličkách. Někdy díky nim získala nový pohled na věc či svěží perspektivu, ale v případě doktora Whitmora tomu tak nebylo. Ten člověk byl světec, zcela oddaný své profesi, s vášní pro odhalování zločinu, muž, který propůjčoval hlas obětem i ze záhrobí.

Z myšlenek ji vytrhlo pípnutí telefonu, vzápětí následované dalším, tentokrát z Elliotova mobilu. Zpráva od člověka, kterým se právě zaobírala ve svých myšlenkách, byla prostá.

Test DNA identifikoval oběť jako Rose Harrelsonovou.

„Jasně, chápu,“ zamumlala a pustila se do podrobného studia spisu.

Elliot si přitáhl židli stojící opodál a posadil se vedle ní. „Chceš vyřídit nejbližší příbuzné?“

Téhle části své práce se děsila. Jako federální agentka ji vykonávala často, ale bez ohledu na počet dveří, na které zaklepala, aby lidem oznámila, že se jejich blízký už nikdy nevrátí domů, to nebylo o nic snazší. Jako psycholožka dokázala za daných okolností říkat správné věci a přitom si v rámci možností držet emocionální odstup, jenže stejně to na ni doléhalo. Vnímala to jako selhání. Ona sama, FBI, úřad šerifa i bezpečnostní složky, ti všichni jako celek selhali, když někdo přišel o život a zanechal po sobě zdrcenou, zarmoucenou rodinu. A co hůř, v některých případech rodina nedošla smíření a nikdy nedostala odpověď na tu děsivou otázku „proč?“.

„Moment,“ zašeptala a rychle pročítala skrovné poznámky zanesené ve spisu, načmárané skoro nečitelným rukopisem. „Ještě jsem snad neviděla tak mizerně zpracovaný případ. Proč nezavolali federály? Té holčičce byly tři roky,“ dodala a rozčilením se jí zvýšil hlas. „Měli je zavolat. Ale nezavolali. Federálové mají přístup ke zdrojům, specializované týmy, jasný? Mohli ji najít dřív, než skončila –“

Elliot se jemně dotkl její paže. „Byl to jen policajt, co odvedl mizernou práci, to je všechno. Nestalo se to poprvé.“ Hlas měl klidný, povzbuzující, chápavý, a přesto konejšivý. Na okamžik se na něj podívala a její pohled se přitom střetl s pohledem šerifa Logana. Ani si neuvědomila, jak moc zvýšila hlas a že se teď na ni všichni v kanceláři dívají.

Pevně stiskla rty a znova se soustředila na monitor. Potřebovala mít mysl jasnou, soustředěnou, faktickou a analytickou, bez emocí a bez hněvu. Odkašlala si, aby se zbavila dusivého pocitu v hrdle, a začala číst to málo informací, které spis obsahoval. „Tříletá Rose Harrelsonová byla před čtrnácti lety unesena z domu svých rodičů, Shelley a Elroye Harrelsonových.“ Přeskočila na další část zprávy a začala procházet ručně psané záznamy z něčeho, co vypadalo jako detektivův zápisník naskenovaný do systému. „Technici nenašli žádné otisky prstů, únosce se do domu dostal bez násilí, zjevně byl obeznámen s místem, rodinou a jejími zvyklostmi. Proto vyšetřovatel obratem dospěl k závěru, že za únos je nějak odpovědný otec dívky Elroy Harrelson, ačkoliv manželé nežili odloučeně. A tak to pokračuje dál,“ dodala Kay a rychle listovala nekonečnými, ale zcela plytkými poznámkami dokumentujícími výslechy obou rodičů. „Ach…“ zašeptala a ani si neuvědomila, že zvedla ruku z klávesnice a zakryla si ústa. „Rosin otec se o pár měsíců později zabil.“

„Píše se tam proč?“ zeptal se Elliot, zamžoural na monitor a naklonil se blíž.

„Píše se tady, že ve věci únosu Rose byl zproštěn viny,“ dodala Kay. Mluvila pomalu, jak se prokousávala nekonečnými, téměř nečitelnými poznámkami. „K případu sebevraždy přidělili stejného detektiva a některé poznámky byly přeškrtané. Zdá se, že Elroyovi to podezření zničilo život, i když byl nakonec očištěn. Přišel o práci, jinou si už nenašel.“ Krátce se podívala na Elliota a pak zpátky na obrazovku. „Oběsil se v garáži sedm měsíců po únosu Rose.“

„Kdo byl ten detektiv?“

„Mám tu jeho iniciály, H. S.“ Přeskočila zpátky na začátek poznámek a dodala: „Jsme tu jediní detektivové, takže víme, že tu už nepracuje. Možná odešel do důchodu. Měli bychom ho navštívit. Ale nejdřív Harrelsonovi. Mám tu jejich poslední známou adresu. Pojďme si promluvit s Rosinou matkou.“

Popadla klíčky ležící na stole, zamířila k parkovišti a znova si všimla, že Elliot je od chvíle, kdy se sešli na místě činu, neobvykle tichý. Podivila se, proč asi.

Kapitola šest

Hledání

Už několik hodin jezdil v dešti, bezcílně bloudil temnými, téměř liduprázdnými ulicemi. Bylo po půlnoci, mokrý asfalt se leskl oranžovými světly pouličních lamp, červení brzdových světel a občas zajiskřil modrobíle, když se v loužích odrazila zář světlometů. Už dlouho nezastavil, naposledy na benzince severně od San Franciska, vnitřní neklid ho nutil pokračovat dál, kilometr za kilometrem, a oddalovat tak nevyhnutelné.