Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

LAST SUMMER BOYS

Text copyright © 2022 by William J. Rivers III

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2023

ISBN 978-80-242-9427-8

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Poděkování

Věnováno Elizabeth a chlapcům…

Nejstatečnější jsou nejcitlivější,

láskyplní jsou odvážní.

Bayard Taylor, „Táborová píseň“

Kapitola první

městský kluk

Bratranec Francis říkal, že v noci cítil, jak u nich ve městě hoří.

Nebyla to taková ta příjemná vůně dřevěného kouře, kterou já a moji bratři máme tak rádi, ale cosi příšerně štiplavého z hořících pneumatik, střešního dehtu a cihel, při čem slzí oči. Vítr zanesl ten strašný pach do okna jeho ložnice až od obecních sídlišť u Západního jezera, kde hořely ohně od západu slunce toho dne, kdy byl zavražděn reverend King. Pouliční bouře trvaly sedm dní a sedmého dne ráno přišli vojáci, přišli a zůstali. Takhle to pokračovalo týdny až do chvíle, kdy Francisův otec přišel nahoru do synova pokoje a řekl mu, že tohle léto 1968 odjede a stráví ho u nás.

To se Francisovi nelíbilo.

Žádný kluk nechce opustit otce, aby čelil světu sám, ať je policista, nebo ne. Francis začal vyvádět, ale strýc Leone nikdy nepatřil k lidem, se kterými lze manipulovat. Útlý, tmavý a klidný muž měl v sobě svůj vlastní oheň. Většinou jen doutnal jako uhlíky žhnoucí pozdě v noci v krbu, ale mohl znovu vzplanout, jestliže vál správný větřík. A ten vál.

Ani strýc Leone si popravdě nepřál, aby Francis z města odešel: udělal to jen proto, že jeho manželka – mámina sestra, naše teta Effie – ho o to požádala takovým způsobem, že ji nemohl odmítnout. Byla přesvědčená, že chlapci nepatří na místa, kde můžou přijít o život. Strýc Leone měl za to, že odejít znamená utéct a že je lepší změnit město tak, aby se žádní chlapci, černí nebo bílí, nemuseli bát, že je někdo zabije.

Teta Effie připustila, že tohle by bylo nejlepší, ale zároveň nechovala žádnou naději, že k tomu dojde za našeho života.

A tak jakmile skončila škola, bratranec Francis, třináctiletý a sám, útlý a tmavý jako jeho otec, sedl začátkem toho hrozného léta do vlaku, aby bydlel společně s námi – mými dvěma staršími bratry Petem a Willem, mnou, tátou a mámou a naším velkým psem Tesákem – v kamenném domě u Jabloňové říčky.

v v v

„Támhle je, Pete,“ povídám bratrovi do sykotu vlaku.

Na opačném konci nástupiště stojí kluk, který vypadá jako udělaný z tyček: flanelová košile na něm visí jako vlajka na žerdi. Šedohnědý kufr vedle něj mu sahá až do pasu.

Bratři a já jsme se s bratrancem ještě nikdy nesetkali, ale já jsem ho poznal podle snímku z novin, který máma nalepila na lednici. Vyhrál soutěž v psaní příběhů a oni ho vyfotografovali. Teta Effie nám poslala výstřižek a máma ho vystavila, doufala, že moji bratři a já budeme ve škole pilnější. Nezabralo to.

Dav na peronu řídne a vlak pořád syčí jako naštvaný ploskolebec, ale Francis nás pořád ještě nevidí. Stojí a mhouří oči před pozdně květnovým sluncem, a tak máme čas trochu si ho očíhnout. Je stejně starý jako já, ale ještě menší, vlasy má černé jako krém na boty a pleť kaštanovou. Jakou má barvu očí, těžko říct, protože nosí brýle.

„Co jsem ti povídal, Pete?“ připomíná můj druhý bratr Will. „Městskej kluk. K ničemu.“ Odplivne si.

I když to připouštím hrozně nerad, Will má pravdu: Frankie vypadá, že by ho silnější vánek z nástupiště odfouknul.

Pete se stonkem medvědího česneku mezi zuby se jen ušklíbne. Pak, zatímco se Willův plivanec smaží dole na koleji, jde k Francisovi a vystrčí ruku.

„Ahoj, Frankie.“

Frankie. Prostě takhle mu Pete změní jméno. Náš bratranec je odteď Frankie. Navždy.

„Já jsem tvůj bratranec Pete. Tohle je Will. A tohle Jack.“ Bratr nakloní svou střapatou hlavu ke mně: „Drž se Jacka. Bude se o tebe starat.“

„Jasný že budu,“ přisvědčuju a snažím se, aby to znělo nadšeněji, než se cítím.

Will zafuní. Vůbec se mu nelíbí, že tu Frankie zůstane s námi, zrovna teď, když pár drahocenných měsíců nebude škola. Bratr plánuje výpravu za nalezením vraku stíhacího letounu, který se před lety zřítil nad sousedním okresem. Neměli bychom tam chodit, protože podle mámy se mužům od vojenského letectva nikdy nedá dost věřit, že našli všechny bomby a rakety, co byly na palubě.

Vrak se nachází daleko, v divoce zarostlé krajině, těžko přístupné i pro nás. Will má obavu, že kvůli opatrování městského kluka ten plán krachne.

Takhle chtějí strávit léto moji bratři. Jenže já mám svůj vlastní, tajný letní plán. A jestli, nebo jak, v něm může pomoct náš městský bratranec, těžko říct.

Trochu se pražíme na peronu, zatímco bílá obloha nad námi pomalu modrá. Dál na západě se na sebe kupí bouřkové mraky. Frankie pořád ještě nepromluvil. Za jeho brýlemi vidím soucitné tmavé oči, které přeskakují z Petea na Willa a na mě.

„Tak tady nebudem stát jako šašci!“ Will popadne Frankieho kufr, vlak naposled zasyčí, pak zapíská a celá kovová obluda se probere se zaskřípáním k životu a začne se valit pryč po kolejích, které září jako rtuť rozlitá mezi poli klejichy.

Pete nás odvádí z nástupiště na štěrkovou příjezdovou cestu, kde se v odpoledním slunci peče náš pick-up. On s Willem vlezou do kabiny, zatímco já zvednu Frankieho kufr na ložnou plochu a vyskočím spolu s bratrancem nahoru, abychom vyrazili zpátky ke Schodišti.

Ve chvíli, kdy Pete probouzí motor fordky k životu, vlak už mizí daleko v lukách a polích. S kolejemi skrytými ve vysoké trávě se zdá, že pluje po pensylvánské zemědělské půdě. Vlak duchů.

Frankie ho pozoruje a mně je podle výrazu jeho tváře jasné, že by si přál být stále v tom vlaku a mířit zpátky domů do svého města.

Jenže nevím, proč by to chtěl, když tam všechno hoří.

v v v

Při odjezdu z nádraží se Pete rozhodne jet raději přímo přes město New Shiloh než ho objíždět. Veze nás po Hlavní ulici kolem cihlových průčelí obchodů s jejich názvy malovanými přes šablonu a kolem starých pouličních lamp a kovových laviček, na nichž se vůbec nedá pohodlně sedět. Myslím si, že to dělá hlavně proto, aby se s Willem podívali, jestli tu nejsou nějací kluci, které znají ze školy. Frankie na voze vzadu vedle mě pozoruje míjející město s jakýmsi smutným výrazem v obličeji a já vím, že ho srovnává se svým městem.

„Starej Sam Williamson říkal, že tohle byla kdysi cesta, kudy táhly povozy osadníků na západ,“ povídám mu.

Frankie na mě pohlédne, překvapený, že jsem najednou promluvil.

„Ano, právě tudy těžký krytý auta Conestoga vozily budoucí osadníky z Filadelfie dál k těm horám,“ pokračuju. „Teď sem lidi z Filadelfie přicházejí dál, jenomže zůstávají tady, hlavně v novejch domech, co se staví na opačný straně města.“

Nová výstavba, kterou táta nesnáší.

Frankie se ohlédne zpátky do ulic a schytá do obličeje přímý zásah slunečního světla odraženého od okna výlohy velkoobchodu se smíšeným zbožím National Five and Ten.

V kabině Will najde v rádiu Boba Dylana. Táta nemá rád, když ho posloucháme, ale Will to stejně dělá.

Pete za jízdy zpívá hlasem, který se vyznačuje spíš silou než čistotou tónů, přesto zní nějak hezky. Peteovi je sedmnáct. Opálený a úžasný, s pihami na nose a vlasy jako sláma. Jenže je rok 1968. Povolávací rozkazy do války ve Vietnamu stále přicházejí a pro něj to je nebezpečný čas, protože mu brzy bude osmnáct. Jemu to je jedno.

Ale mně fakt ne.

Will bubnuje prsty na přístrojovou desku, otrávený Peteovým zpěvem. Ve zpětném zrcátku zahlédnu obličeje bratrů a je to jako vidět dvojmo. Pete a Will si jsou tak podobní, že je lidi považují za dvojčata: zelenošedé oči, špičaté nosy, rozcuchané plavé vlasy. Jenže Willovi je šestnáct. Není tak blízko odvodu do armády jako Pete. Když dojedeme k semaforu uprostřed města a k nároží s davem mládeže, Will přestane bubnovat a posadí se zpříma.

Říkám dav, ale ve skutečnosti to je kolem půl tuctu mladých, asi tak v Peteově a Willově věku, možná starších. Jsou černí i bílí. Někteří mají dlouhé vlasy a je tam nějaká dívka se slunečními brýlemi a zrzavými vlasy, která na sobě nemá dost oblečení, takže skrz její pletenou blůzku z ní vidíme víc, než bychom měli. Na auta pomalu projíždějící Hlavní ulicí mávají ručně popsanými cedulemi:

SKONCUJTE S VÁLKOU,

DŘÍV NEŽ ONA SKONCUJE S VÁMI

NESPRAVEDLNOST KDEKOLI JE HROZBOU SPRAVEDLNOSTI

VŠUDE

LYNDONE B. JOHNSONE, ODEJDI!

VZDORUJTE!

Rozsvítí se zelená a Pete přidá plyn. „Hippies,“ poznamená, když projíždíme kolem.

Will v tu chvíli sklouzne na sedadle dopředu, vykloní se daleko z okna a zvedne pěst na pozdrav. Dívka se slunečními brýlemi ho vidí a radostně výskne. Will sebou žuchne zpátky a střelí pohledem po Peteovi.

„Oni bojujou za to, aby udrželi tvou ignorantskou kůži tady a naživu, a ne aby tě poslali do Vietnamu zabíjet a nechat se zabít, jak to chce ten idiot Johnson.“

„O tom, kam moje ignorantská kůže půjde, nech radši rozhodnout mě,“ odpoví Pete a naposledy letmo pohlédne na dívku ve zpětném zrcátku. „A jestli tě trápí zabíjení ve Vietnamu, mohl by sis promluvit s komunistama, co začali střílet.“

Will si odfrkne. „Pete, vsadím se, že jestli někdy přijdeš na vlastní myšlenku, tak ta umře na osamělost. Jen opakuješ tátovy řeči.“

Pete mu připomene, že táta je jediný z nás, kdo kdy šel do války s komunisty, ale Will namítá, že Korea není Vietnam a na každý pád lidská práva tady jsou důležitější, a od té chvíle se hádají. Ze svého místa vzadu na voze jim už nevěnuju pozornost.

Kromě hippies venku žádní další kluci ani holky nejsou a my už stejně přijíždíme na opačný konec města. Po levé straně zahlédnu nově vybudované obytné domy obklopené dřevěnými konstrukcemi dalších rozestavěných domů. Ale Pete přidá plyn a už se stáčíme od města k modrým kopcům.

Ta Dylanova písnička se za jízdy stále rozléhá z okna, zvuk padá jako déšť na stonky kukuřice, které když vyrostou, jsou dvakrát vyšší než já. Někdy se s mým psem Tesákem mezi nimi plazíme. Já předstírám, že jsme v močálu a tohle jsou mangrovníky. Na podzim po žních chodíme po těch polích a hledáme šípatky střelolisté, jež vyrážejí ze země mezi rozdrcenými zrny krmné kukuřice.

Frankie vedle mě na ložné ploše ale kukuřici nevidí. Oči má pevně zavřené proti větru a prsty svírá okraj pick-upu, až mu bělají klouby.

„Žádný obavy, Frankie,“ překřikuju vítr. „Za tvýho pobytu si můžeme užít spoustu srandovních věcí. Hele, umíš střílet?“

Jedno oko se otevře. Frankie zavrtí hlavou.

„My jo, a jestli chceš, naučím tě to. My střílíme pořád. Hlavně do starejch lahví od piva.“ Chvíli přemýšlím, pak dodám: „Jednou v noci, když jsme všichni spali, nám vlezl do domu cizí chlap a táta na něj musel vystřelit.“

Obě inkoustově černé oči se otevřou.

„Ten chlap neumřel,“ dodám rychle.

Zdá se, že chce něco říct, ale naše fordka zarachotí na výmolu. Podlaha vozu se pod námi propadne a my s Frankiem zůstáváme chvíli jako ve stavu beztíže, plujeme nad pick-upem jako mraky ve tvaru kluků v horkém větru. Žuchnu na kostrč. Tím končí moje vyprávění, a to je taky dobře.

Den kolem nás se rozpaluje do své nejžhavější chvíle. Obloha na západě potemněla. Nahoře v kabině dozněla písnička Boba Dylana. Ztratili jsme stanici. Will otáčí knoflíkem, snaží se naladit jinou, ale ozývá se jen praskání.

Fordka vjíždí do zatáčky a Frankieho kufr sklouzává po ložné ploše. Rup-rup-rup.

Pokouším se znovu navázat rozhovor.

„Jsme děsně rádi, že jsi tady, Frankie. Máma udělala na večer jako dezert borůvkovej pohár a táta říkal, že jestli chceme, tak nás odveze do města do kina.“

My, kluci Elliotovi, máme hrozně rádi filmy. První, co jsem kdy viděl, bylo jednou v sobotu dopoledne promítání Bílé velryby. Táta nás nacpal do fordky a odvezl dolů do kina na Hlavní ulici. Ta bílá velryba mě vyděsila k smrti, ale Will trval na tom, že hrůzu nejvíc nahání kapitán Achab. To mi vůbec nedávalo smysl, jenže Will je chytřejší, než já kdy budu, a tak si myslím, že měl pravdu.

Kukuřičná pole zůstala dole a za námi, celý pohupující se zelený oceán, zatímco Pete nás vyvezl do těch modrých pensylvánských kopců, které se předtím zdály tak vzdálené. Stále častěji člověk naráží na říčky a potoky, které se kroutí kolem jejich skalnatých úpatí a protékají mezi šedými kmeny platanů. Na mělčinách se nacházejí okounci, jejich plochá těla se ve slunci lesknou, a ve větších, zelenějších prohlubních se rozvalují tlustí a líní pstruzi.

Kolem nás se stahují skalnaté výběžky pensylvánských horských hřebenů a my se dál proplétáme mílemi a mílemi úzkých průsmyků, temných ve stínu platanů, topolů a borovic, dokud se náhle neocitneme na pásu louky medové barvy. Teplý vítr sem přináší vůni zimolezu.

„Už jsme skoro doma, Frankie.“

Frankie se na mě nedívá. Místo toho zírá na pableskující vodní stuhu, která se táhne široko daleko před námi: Jabloňová říčka. Silnice se k ní stáčí jakoby přitahovaná nějakým kouzlem a my teď směřujeme proti jejímu proudu.

Říčka se vedle nás klikatí jako tlustý černý had loukou bermudské trávy, kolem Středodžungle, kde sedávají rybáři u táboráků a navzájem si vyprávějí smyšlené historky o právě ulovených pstruzích (čím větší je váš pstruh, tím lepší je vaše vyprávění); kolem Blood Root Mountain, kde Crash Callahan a jeho motorkáři zběsile sjíždějí na svých strojích nemožně strmé svahy černozemě; přímo nahoru k Hopkinsovu mostu, zrezavělé hromadě kovu, která se třese a rachotí, kdykoli se náš pick-up odváží přejet přes její křehké kosti.

Na vrcholku příštího kopce je Schodiště.

Na vrcholku příštího kopce je domov.

v v v

Na konci prašné cesty čeká můj pes.

Možná si vzpomenete, že jsem se o Tesákovi už zmínil. Nejspíš ve skutečnosti patří nám všem – tátovi a mámě, Peteovi, Willovi a mně –, ale protože s Tesákem trávím nejvíc času já, myslím, že je v pořádku prostě říct, že je můj.

Tesák čeká, než Pete zaparkuje vedle stodoly, pak přiběhne a vrtí ocasem. Frankie ho spatří a vyvalí oči.

„Tesáka se neboj,“ uklidňuju ho. „Je hodnej.“

Tesák se jednoho dne objevil na naší verandě, vyhublý, prachem pokrytý německý ovčák. Vyhladovělý. Táta mu dal kus masa, a zatímco pes hltal, táta kouřil doutník. Když Tesák dojedl, lehl si a položil bradu na špičku tátovy boty. Od té doby je to náš pes. Máma říká, že Bůh člověku přivádí do života lidi v různou dobu z různých důvodů. Vím, že to platí i o psech. Tesák je můj nejlepší kamarád, co pamatuju.

Popadnu Frankieho kufr a odvádím bratrance k domu. Tesák jde s námi, očichává Frankieho nohavici. Když vleču zavazadlo do schodů na verandu, ujišťuju Frankieho, že Tesák nikdy nikomu neublížil, což je z největší části pravda.

v v v

Náš dům je dvě stě let starý. Kamenný, a když se máma s tátou nastěhovali, nebyla v něm zavedená elektřina. Elektrikář se kvůli hadům moc bál protáhnout kabely podkrovím, a tak máma popadla jeho žebřík, vykasala si sukně a udělala to sama.

Lidé z okresu nazývají náš dům Schodiště, kvůli příkrému točitému schodišti, které stoupá z haly přes tři podlaží až do pokoje v podkroví, kde s bratry spíme. Ostatní tvorové spí nad trámy krovu. Hadi za horkých letních nocí svlékají své papírové kůže (někdy je slyším, když zůstanu ležet nehybně a zatajím dech) a v zimě mě budí celou noc výrečkové.

Přesto máme my kluci ten pokoj rádi. Z okna naší ložnice vidíme dolů na dvůr a cestu a na Jabloňovou říčku za nimi. Okno je taky výhodné, když je zapotřebí vyklouznout pozdě v noci ven – po okapové rouře na střechu verandy.

„Tady spíme,“ povídám Frankiemu, když zdoláme poslední příkré schody. „Tyhle palandy jsou Petea a Willa. Ta postel napravo je moje. Ty budeš spát na matraci u okna.“

Frankie pohlédne na matraci, pak na mě.

„Můžeš se hrabat Peteovi v gramofonových deskách, ale Willových novinových výstřižků o Bobbym Kennedym se ani nedotkni, nebo se strašně naštve.“

Will jednoznačně miluje Bobbyho Kennedyho, jednoho z mužů kandidujících na prezidenta, a čte všechno, co o něm najde – knihy, noviny, časopisy. Na stěně má plakáty z kampaně, fotografie mávajícího senátora v obleku s kravatou, a na polici s knihami má dokonce jeho modro-bílý propagační odznáček s textem CELOU CESTU S ROBERTEM F. KENNEDYM. Táta má Bobbyho Kennedyho rád asi tak jako Boba Dylana. Podle něj je to skrček, jehož rodina ničí naši zem. Táta chce, aby volby vyhrál Nixon.

Oknem zavane dovnitř vítr a na parapet dopadne pár zatoulaných dešťových kapek.

„Tak já tě tu nechám, aby sis vybalil věci, ale buď za chvíli dole na večeři. Máma tě bude chtít vidět. Táta, myslím, taky.“ Přemýšlím, jestli je to všechno. „Moc dlouho se nezdržuj. Nezapomeň, že bude ten pohár.“

Zavřu dveře a scházím po točitých schodech zpátky dolů. Cestou ke mně dolehne z pokoje nějaký zvuk. Mohlo by to být zakašlání po všem tom prachu z cesty. Nebo možná že takový zvuk vydá někdo, kdo se usilovně snaží zadržet slzy a najednou už to dál nezvládne a rozpláče se.

Vzpomenu si na mámina slova a přemýšlím, jaký záměr mohl Bůh mít, když nám sem teď Frankieho poslal.

Možná aby mi pomohl zachránit Peteovi život.

Kapitola druhá

máma

„Proč Frankieho město hoří?“ ptám se mámy, když prostíráme piknikový stůl k večeři na verandě.

„Protože některý lidi zapalujou ohně,“ odpovídá máma. „A ohně hoří.“ Smete pavouka třesavku a položí na stůl džbánek s ledovým čajem. „Nože mají ostří opačně, Johne Thomasi.“

Mým celým jménem, Johne Thomasi, mi říká jenom máma. Nesnáším to.

Obcházím stůl a otáčím nože, zatímco bouře si přede jako obrovská kočka. Skrývá se za borovicemi na opačné straně našeho kopce, vyčkává.

„Jak může zapalování ohňů dělat někomu dobře?“

Čichám ve vzduchu elektřinu té bouře, cítím ji na pažích a za krkem. Stromy venku na dvoře se zdají stříbrné, jejich žíznivé listí se kroutí k obloze. Máma stojí a pozoruje, jak se vše odevzdává zelenému přítmí. Když si dá ruce v bok, jednu věc vím jistě: máma se nikdy nevzdá.

„Když má někdo pocit, že se po něm šlape, tak se dřív nebo později stane něco ošklivýho.“ Máma se otočí, pohlédne mi do očí a mně se zdá, že mám rázem boty přibité k prknům podlahy. „Pokud si dlouho myslíš, že nemůžeš rozhodovat o svým životě, dojdeš do bodu, kdy uděláš cokoli, abys ostatním ukázal, že můžeš. A když ten čas nastane, nesejde na tom, co to je. Jestliže to je zapalování ohňů, zapaluješ ohně.“

Stromy za ní se pohupují. Teplý větřík nabírá na síle. Máminy tmavé vlasy v něm poletují a její zelené oči si přivlastní část síly nadcházející bouře. Vůbec mi nepřijde divné, když říkám, že moje matka je nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.

„Francise se na tohle neptej,“ varuje mě.

„Ne, paní.“

„A nepokoušej se to nějak narafičit, aby ti to pověděl sám od sebe.“

Znovu opakuju „ne, paní“ a povzdechnu si.

„Dokonči to prostírání a jdi umýt nádobí,“ říká máma. „Budeme brzy jíst.“

Už se chystám projít síťovými dveřmi, ale znovu mě zastaví mámin hlas. Je ostrý jako jeden z těch nožů.

„Johne Thomasi.“

Otočím se. „Ano, paní?“ Sukně se jí třepotá kolem kolen a ona stále drží ruce na bocích.

„Za žádnou cenu neudělej nic, co by v někom vzbudilo pocit, že jeho život je pro tebe bezvýznamný, rozumíš?“

„Ano, paní…“

„To je to nejhorší, co můžeš druhýmu provést.“

„Horší než zabití?“

„Je to jako zabití,“ odpoví máma. „Zabití duše. Neudělej to.“

„Neudělám.“

Nechávám ji na verandě a jdu dovnitř umýt nádobí. Když končím, pořád ještě myslím na požáry. Celý život mi říkají, že není nic nebezpečnějšího než oheň, nic.

Tohle se učíte, když váš domov na míle daleko obklopují stromy.

v v v

Těsně před bouří přijíždí pan Kemper. Pete z okna našeho pokoje náhle spatří, jak se jeho černý sedan plazí vzhůru do kopce.

„To je ten bídnej červ,“ oznámí.

Will mě předběhne, nacpe se vedle Petea a já se musím natahovat přes jejich rozcuchané hlavy, abych viděl dolů na příjezdovou cestu. Táta už tam je, ale pan Kemper přesto mačká klakson. Táta hodí pracovní rukavice do kolečka a přejde na stranu řidiče toho luxusního vozu.

Chvíli si povídají, pan Kemper v autě, táta stojí venku. Táta ho nezve na verandu a Kemper o to nežádá.

Kemper pracuje pro okres. Je vychrtlý jako smrtka, má ohryzek jako mandarinku a hlas, který připomíná stěrač pohybující se po suchém čelním skle. Z našeho okna neslyšíme, co říká. Není to zapotřebí.

Přijel, aby se pokusil přimět našeho tátu prodat náš dům a pozemky. Okres to chce, aby mohl postavit přehradu a zatopit údolí. Spousta rodin v údolí jim to už prodala. Naše a jen několik dalších stále odolávají.

„Je neodbytnej,“ poznamená Pete.

„Myslel jsem, že ho po tý poslední návštěvě už neuvidíme,“ ušklíbne se Will. „Všimnul sis, že nevylezl z auta?“

„A ani nevypnul motor,“ přisvědčí Pete.

Když přijel pan Kemper posledně, vystoupil z vozu a oznámil tátovi, že tu zůstane tak dlouho, dokud táta neodsouhlasí prodej našeho domova. Táta odpověděl rychlým, tichým hvízdnutím. Kemper se jen taktak stačil vrátit do auta, ale kus jeho nohavice Tesák přece jen dostal.

Vnímám tichou postavu vedle sebe: k nám u okna se přidal Frankie. Setkání pod námi sleduje svým mlčenlivým, neradostným způsobem.

„Řekni mu, ať táhne, tati,“ zamumlá Will.

Dole na příjezdové cestě si táta zapálí doutník. Z rukou mu vyráží drobný jasně oranžový kvítek a do nehybného vzduchu stoupají průhledné obláčky modrého kouře. Vzadu za borovicemi znovu zaburácí bouře.

Dorazí brzy. Teď už hodně brzy.

Kemper se vyklání ze svého okna a jedním kostnatým prstem bodá do země. Hlava mu na konci dlouhého krku poskakuje.

„On fakticky vypadá jako červ,“ uvědomuju si.

Tátovi se pod kombinézou natřásají ramena: směje se něčemu, co Kemper řekl. Pak se odvrátí, Kemperovi mávne rukou a odchází na verandu.

Kemper bouchne do přístrojové desky a zavrtí hlavou. Ve chvíli, kdy svým velkým nablýskaným autem opatrně couvá po nezpevněné příjezdové cestě, už začíná pršet. Pete a Will míří ke dveřím pokoje, ale já zůstávám, zůstávám a sleduju ta žlutá přední světla v dešti mezi stromy, dokud si nejsem jistý, že muž, který pracuje pro okres, není za Hopkinsovým mostem na úpatí našeho kopce. Kdyby se most zřítil, když přes něj jel, nestěžoval bych si.

Odvracím se od okna a s překvapením zjišťuju, že Frankie stojí stále vedle mě.

„Pojď, Frankie,“ vybídnu ho. „Je čas na večeři.“

Když vykročíme po schodech dolů, dodám: „Kvůli tomu červovi si nedělej hlavu. Ten nás už otravovat nebude.“

Ve skutečnosti tomu ale nevěřím a tuším, že to Frankie ví.

Kapitola třetí

schodiště

Bouře vypukne v době večeře, kdy na Schodiště začnou dopadat velké dešťové kapky a po černé obloze se míhají klikaté blesky. Jíme na verandě a nasloucháme, jak ze sebe bouřka vyráží všechnu zuřivost, kterou pobrala za dlouhého, parného dne. Voda brzy přetéká z okapů v podobě pableskující záclony, která nás zahaluje, zurčí v tenkých pramíncích mezi kořeny stromů na dvoře a stéká dál na cestu, kde se tvoří blátivá jezera.

Když táta dojí večeři, odstrčí talíř stranou a škrtne zápalkou. Vůně dalšího doutníku Primo del Rey se mísí s vůní promoklé země a mokré kůry stromů. Táta se opře zády o židli a složí ruce na stůl; doutník drží mezi zuby.

Otcovy ruce jsou zjizvené, spálené od slunce. Špína pod každým nehtem. Na dvou silných prstech obvazy, asi po opravách oplocení z ostnatého drátu na pozemcích starého pana Hallecka, kde táta pracuje.

Pan Halleck je bohatý stařec s vlasy jako prachové peří a dechem, ze kterého je cítit kvalitní whiskey, kdykoli se skloní, aby na vás promluvil. Na svých pozemcích chová divné živočichy: pávy, plameňáky – dokonce jednoho pštrosa. Má tam i párek antilop až z Afriky. O ty se mu starají speciální lidi, ale skoro všechno ostatní dělá táta.

Chci se táty zeptat, jak si pořezal prsty, ale neudělám to.

Místo mě to udělá máma, nepřímo, jako obvykle.

„Trvalo to dlouho, s těma borovicema na severním svahu?“

Táta potáhne z doutníku. Usměje se. „Prsty mám v pořádku.“

Nad černými vrcholky stromů za verandou oblohu protínají blesky.

„Jacku,“ povídá mi táta, „jestli nedojíš tu sekanou, nedostaneš borůvkovej pohár.“ Oklepe doutník a trocha popela spadne přes zábradlí, zasyčí v dešti a je pryč. „A to by byla škoda.“

Já jsem si sekanou důkladně rozmazal po talíři, jednom z těch krásných porcelánových, které máma vytáhla na Frankieho počest. Ale je jasně vidět, že od chvíle, kdy jsme sedli ke stolu, jsem nesnědl víc než jedno sousto. Jednodušší by to bylo, kdyby Tesák ležel pod stolem, kam patří, jenže on se schovává ve stodole jako velké mimino. Ten zatracenej pes se děsí hromu.

„Tati, můžu se podívat na ty noviny?“ ptá se Will. U tátova levého lokte leží složené a vlhké Evening News. Will po nich pokukuje během celé večeře, hladový po zprávách o svém hrdinovi, senátorovi Robertu F. Kennedym.

Táta mu noviny přistrčí. I v zeleném světle bouřky zahlédnu na titulní straně snímek: chlapci v džungli, v uniformě. Vojáci.

„Přivezl jsi s sebou chladnější počasí, synku,“ povídá táta Frankiemu – jako by tu fotografii neviděl, jako by nevěděl, že jeho nejstaršímu synovi zbývá jen pár týdnů, než dostane dopis s oznámením, že musí odejít do války v nějaké divočině daleko odtud, kde se o něj nikdo nepostará.

Máma se připojí k tátovi a oba mluví s Frankiem o počasí. „Poslední dobou tu byly strašný vedra,“ poznamená.

„Doma bylo taky horko,“ odvětí jí Frankie. „Když jsem odjížděl, teploměr ukazoval přes osmatřicet.“

„To kvůli všem těm požárům?“

Mámina vidlička lehce cinkne, jak ji máma odkládá a upírá na mě nazlobený pohled.

Táta se zamračí.

Jediná věc, o které máma chtěla, abych nemluvil, byly požáry ve městě, a já jsem to udělal. Sekaná rozmazaná na mém talíři se náhle stává nejzajímavější věcí, jakou jsem kdy viděl, a tak na ni zírám a celou dobu vím, že jsem pitomec – a co víc, nepoučitelný pitomec.

Cítím, jak mi máminy oči vyvrtávají díry do hlavy. Chce, abych se na ni podíval, jenže já se nepodívám. Pořád čučím na svou sekanou a na nic jiného. Přinutím se dát do pusy plnou vidličku a žvýkám a žvýkám a žvýkám. Mezitím nikdo neřekl ani slovo a já slyším, jak mi buší krev v uších, a zní to jako déšť, který kolem nás pořád padá a –

„Teto Addie, můžu dostat ještě sekanou?“

Frankieho hlas je tak tichý, že ho při tom dešti skoro neslyším. Na jeho otázku se mámina ústa otevřou. Celou minutu, zatímco mu máma nakládá sekanou na talíř, tajím dech. Pak si uvědomuju, že jí Frankie říká, jak je to dobré, a požádá ještě o mrkev. V době, kdy to máma udělá a poví mu, že mrkev je z její zahrádky a jak po ní byli králíci celé jaro úplně posedlí, už na mě a na moji otázku zapomněla.

Úkosem letmo pohlédnu na Frankieho, ale ten mluví dál. Nikdy jsem ho neslyšel tolik toho napovídat. Nevěděl jsem, že to dokáže.

„Tady je to krásný,“ pokračuje Frankie opět svým přiškrceným, tichým hláskem. „V takovým domě jsem nikdy nebyl. A je to tu tak… daleko od jiných lidí.“

To není pravda. Obytný přívěs starého Sama Williamsona je jen o míli dál na Hopkinsově silnici a Glattfelderovi mají farmu pět mil za ním. A je tu ještě jedna rodina za Jabloňovou říčkou na opačné straně Vysoké louky: Madlinerovi. Ty moc často nevídáme. Což mi nevadí, protože muže s tak nevlídným pohledem hned tak nenajdete. Jeho manželka Elmira je strašně nemocná, takže sotva chodí. A jejich syn Caleb… prostě některým lidem se radši vyhnete.

Tátův doutník září jasně oranžově. „Kluci ti tady ukážou všechno kolem.“

„Jasně, všechno mu ukážem.“ Pete se usměje.

Will na druhé straně stolu zvedne oči od novin a zamračí se.

„Seznámíme Frankieho s medvědy,“ pokračuje Pete. „A s pumami. Možná i s několika dravými želvami.“

Máma ho plácne.

„Toho si nevšímej, Frankie,“ uklidňuje ho. „Pete, skliďte s Willem ze stolu.“

Déšť kolem nás začíná slábnout. Bouře se vyčerpává, ošklivé kvílení přechází do tlumenějšího burácení; na opačné straně údolí se mihne blesk.

Když Pete s Willem sklidí ze stolu, máma přinese poháry a džbán studeného mléka. I Frankie se rozzáří, sotva ochutná.

„To je dobrota,“ pochvaluje si.

„Ráno jsem dostala čerstvý borůvky.“ V matčině hlase zní neskrývaná pýcha.

Při poháru se máma vyptává Frankieho na svou sestru Effii a na to, jak se jí a strýci Leonovi daří. Moji bratři i já pak pozorně nasloucháme, jestli neuslyšíme něco nového o požárech a pouličních nepokojích, ale z Frankieho nic takového nevypadne. Když jejich rozhovor skončí, Pete poví tátovi o žertíku, který se pokusili s kamarádem Davym Porterem vyvést pošťákovi Herbu Mooneyovi. Petea napadlo, že si na chudáka Herba počíhají mezi stromy, až pojede naší cestou nahoru, a pak těsně než k nim dorazí, se zhoupnou na silných šlahounech popínavek a budou vřeštět jako Tarzan. Ten hlupák Davy Porter vyskočil na svém šlahounu moc pozdě a narazil přímo do boku poštovní dodávky. Táta se rozesměje. Je to hluboký, dunivý zvuk. Jako když zaburácí jeho vlastní hrom.

Z vlhké noci se vynoří Tesák, srst pokropenou deštěm, růžový jazyk mu visí z tlamy. Pomalu se vleče po schodech na verandu a nachází si cestu ke mně; jeho mokrý čumák provádí taneček.

„Jdeš pozdě,“ povídám a drbu mu obrovskou hlavu. „Prošvihnuls to.“

Sedíme, cítíme se sytí a trochu omámení, čicháme tátův doutník a čistou čerstvost deště kolem nás. Za Schodištěm spustily svůj koncert cikády, volají na sebe z promoklých větviček borovic. Na louce za Jabloňovou říčkou zpívají žáby: vysoká, kvákvá, vysoká.

Přemítám, jak moc stoupla po dešti hladina říčky. Pomyšlení na všechnu tu temnou vodu, která se rychle valí jen pár desítek metrů od naší verandy, mi připomene pana Kempera a jeho přehradu. Zachvěju se.

Je rok 1968 a město New Shiloh se rozrůstá. Na pravidelně uspořádaných plochách vznikají nové ulice a rostou nové domy. Všechny stejné. Bílé ploty a útlé mladé stromky, nic podobného těm obrům, co se tyčí do výšky všude kolem našeho kopce. Okres potřebuje nádrž, aby zajistil pro všechny ty lidi dostatek vody.

Mohli by skutečně zaplavit naše údolí a s ním i Schodiště? Táta by jim to nikdy nedovolil. Koukám na něj a na mámu, sedí spolu na konci piknikového stolu. Už padla noc a na naší verandě je taková tma, že nevidím dva oddělené tvary, ale jeden. Žádný z rodičů nemluví, ale já vím, že přesto oba myslí na totéž.

Na pana Kempera a přehradu.

Na Petea a válku. Na Petea a jeho odvod do armády.

Nikoho ani nenapadne, že by Pete požádal o odklad. I kdyby bratr chtěl jít na vysokou, nikdy by to neudělal. Otec by předstíral, že neslyší, že někdo něco takového vůbec vyslovil. Máma by o tom nemluvila. Služba v armádě je v naší rodině jednou z posledních velkých věcí, které můžete dělat.

Dědeček Elliot to dotáhl na seržanta u námořní pěchoty, když za první světové války sestřelil ve Francii ze stromu německého odstřelovače. Je to stejné jako střílet veverky, řekl mi kdysi. Pokud jde o tátu, ten sloužil u námořní pěchoty v Koreji a zachránil jednomu muži život v bitvě u přehrady Chosin. Nikdy o tom nemluví – nikdy –, jedině když se sejde se svým přítelem Dickiem Howellem, a to jen proto, že Dickie byl taky mariňák, Dickie, který má jen jednu nohu.

Pro nás Ellioty platí, že když vlast zavolá, odpovíte. Úplně prostě. Možná ztratíte nohu. Možná ztratíte mnohem víc. Ale jdete. Proto se nenávidím za to, co cítím. Protože já nechci, aby Pete šel do Vietnamu. Nechci, aby bratr zemřel.

Přestalo pršet. Tátův doutník v modré tmě naposledy horce vzplane, pak zvolna uhasíná. Téměř ve stejnou chvíli na to odpoví tlumené světýlko z trávy za verandou. Vyčkávám, a když se objeví znovu, zahlédnu dvě další, která se vznášejí poblíž. Drobná světýlka pomrkávající a poskakující ve tmě.

„Co je to?“ zeptá se Frankie.

Skoro jsem zapomněl na bratrance, který sedí vedle mě tak tiše, tak nehybně.

„Tys nikdy neviděl světlušky?“

Zírá na to, co se teď proměnilo v moře zářících světýlek, a vrtí hlavou.

„Chceš říct, že jsi nikdy nechytal světlušky?“

Znovu zavrtí hlavou.

„Panejo, kde to žiješ? Čekej tady a nikam nechoď.“ Běžím do kuchyně a přinesu zavařovačku.

„Tak pojď, Frankie. Půjdeme spolu chytat světlušky. Já tě povedu a ty budeš jenom dělat to, co já. Pár jich nachytáme a strčíme je do týhle sklenice. Neboj se, nekoušou, nebodají, a se skutečným ohněm nemají nic společnýho.“

Odkopnu boty a odvedu bratrance na dvůr. Tesák se k nám přidá, vrtí ocasem jako divý; chytáme světlušky nad chladnou, mokrou trávou a následujeme drobná světýlka hlouběji do noci, která sladce a čistě voní. Když Frankie konečně jednu chytí, pomysleli byste si, že chytil vysoký odpal ve finále baseballové ligy. Padne na kolena a čučí do dlaní.

„Mám jednu! Mám jednu!“

„Tak ji strč do sklenice a ulov další!“

Nakonec naše malá zavařovačka září jako rachejtle. A když se vracíme se zmáčenýma nohama domů, mé obavy ohledně Petea a odvodu do armády polevily. A také jsem usoudil, že bratranec Frankie je na městského kluka celkem fajn.

v v v

Nejprve si myslím, že to, co se přede mnou valí, musí být Jabloňová říčka. Voda je hnědá; bouře zvířila kal na dně. Ale stromy na opačném břehu jsou menší než bílé duby podél naší říčky. A tmavší. Jejich větve se natahují nad vodu, tak nízko, že jejich krátké větvičky jako prsty kreslí v proudu čáry. Mezi kmeny září kusy červené oblohy připomínající pohrabáč ponechaný příliš dlouho v ohni.

Jsem v džungli. Vdechuju horký vzduch, těžký pachem shnilého listí, a je mi jasné, co za chvíli uvidím. Už přicházejí, pohybují se pod stromy přímo za vodou proti mně: tmavé, zelené siluety vklouzávající sem tak tiše, že byste je mohli považovat za stíny ptáků přeletujících nad hlavou. Jenže to nejsou ptáci. Jsou to chlapci.

Chlapci v uniformách.

Pete je s nimi. Nevidím ho. Cítím ho. Ale jestli je v čele toho zástupu, nebo stále v hlubokém přítmí vzadu, to nevím.

Zůstaňte mezi stromy.

Chlapci si mě nevšímají. Jeden za druhým vstupují do nebezpečného nechráněného prostoru u řeky, na malý výběžek země, který se otevřel ve spleti džungle.

Křičím na ně, aby šli zpátky. Aby zaběhli mezi stromy. Aby se skryli. Moje rty se snaží zformulovat němá slova. Stejně jako kdykoli před tím, chlapci na břehu mě neslyší.

Tentokrát se začne střílet dole po proudu. Chci se podívat, ale někdo mi drží hlavu ve svěráku, takže vidím jedině to, co je přímo přede mnou. Koutkem oka zachytím žlutá světýlka rozhněvaně vyskakující v zelené tmě. Na protějším břehu padá první chlapec dopředu do špinavé řeky. Nehroutí se. Zůstává rovný. Padá jako strom. Vklouzne po hlavě pod hladinu a je pryč.

Vykročí další hoch. Ostatní za ním se neutíkají skrýt, ani se nevrhají na zem, jak by měli. Prostě stojí v zástupu. Chlapci jako stromy, stojí, čekají na poražení.

Vyrazím horký vzduch džungle z plic a hrdlo mě pálí, jak se snažím znovu zakřičet. Nevyjde ze mě ani hlásek.

Druhý mladík sklouzne pod vodu také, usmívá se při tom.

Ze shluku stromů vykročí třetí chlapec, vyšší než ostatní, se širokými rameny a kšticí slámové barvy. Na obličej se mu nedívám. Už vím, kdo to je. Místo toho skočím. Špinavá říční voda je teplá a já ji zdolávám, máchám rukama a kopu nohama, abych se k tomu opačnému břehu dostal včas. Křičet nemůžu, musím tedy plavat. A jestli se k tomu břehu dostanu, můžu ho zachránit.

Zbývá mi už jen pár vteřin. Kopu silněji, jenže teď klesám ke dnu.

Znovu ze mě prudce vyráží vzduch, syčí přes mé rty do řeky smrti. Když se ozvou výstřely, neslyším je. Ale uslyším šplouchnutí. Pociťuju ho někde nad sebou.

Do temné vody přede mnou sklouzává nějaká silueta, nejprve nohy, tělo rovné jako svíčka. Pete se usměje, když mě míjí, kolem radostného obličeje se mu vlní konečky vlasů. Klesá mimo můj dohled, hluboko do černého bahna.

Když pak vykřiknu, voda mi zaplaví ústa a nos, a náhle je všechno temné, teplé a mrtvé.

v v v

Za parapetem mého okna vychází velký krémově zbarvený měsíc, já ležím a naslouchám Peteovu chrápání a cvrčkům na Vysoké louce. Můj nejstarší bratr tvrdě spí na své horní palandě, ruka mu visí přes okraj. V bledém měsíčním světle je strašidelně bílá. Will leží na svém lůžku nehybný jako kámen. Beztvará hrouda na matraci na podlaze je Frankie, jeho hruď se zvedá a klesá neslyšně jako padající hvězda.

Vzhůru jsem jen já a má mysl, která teď metá salta.

Sedám si a prostěradlo se zvedá se mnou, lepí se mi na holá záda a paže. Otevřeným oknem vniká dovnitř noční vánek a já se zhluboka nadechuju. Chvilku poté pláču.

Můj sen je pokaždé stejný. Chlapci v džungli se řadí do zástupu a čekají na zastřelení. Pete je někde mezi nimi a já nemůžu pro jeho záchranu nic udělat. Tolik bratrů jiných kluků už do Vietnamu odešlo. Přihlásili se sami nebo je odvedli. Není ode mě správné, že chci toho svého zadržet tady, živého a zdravého, ale mně to je jedno.