Přeložila Petra Klůfová

THE ROSE GARDEN

Copyright © Tracy Rees 2021

The right of Tracy Rees to be identified as the author of this work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

First published in 2021 by Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Translation © Petra Klůfová 2023

ISBN 978-80-249-5252-9

Věnuji Marjorie, Beverley a Gill
a všem mým dalším růžím

Mabs

Londýn, 1895

Kovový žebřík zaháknutý ke stěně z ledu řinčel při každém kroku a Mabs sestupovala po příčlích s pocitem sílícího děsu. O deset metrů níž seskočila na zem utopenou ve tmě. Jedovatý, řezavý mráz jí pronikal pod košili a kabát, a dokonce i pod vlněný šál, který jí půjčil jeden ze zdejších chlapců. Omotala si ho kolem krku a brady, ale mráz ho prořízl jako břitva.

Bleskově se k ní připojili další tři nádeníci, ještě chlapci, kteří na pozdrav jen stroze pokývli. Stáli v podivné říši šera. Tlumený hluk a křik londýnských doků jim zněl vysoko nad hlavou. Ledové stěny trčely němě do výšky a Mabs se zdálo, že ji pozorují. Bylo to jako noční můra. Určitě se zase hrůzou vytrhne ze spánku a s úlevou si uvědomí, že to byl pouhý sen. Ale nebyl.

Po příchodu na směnu s děsem zjistila, že dnes bude pracovat v ledárně – v díře, jak jí říkali. Nejvíc ji štvalo, že ani nebyla sezona ledu. Ta byla v zimě, když z Norska vlečné lodě přitáhly třpytivé obří ledové kvádry, které pak spouštěli do děr. V létě je opět vytáhli, nařezané kusy naložili na valníky a rozváželi do sídel boháčů. V říjnu se ledem většinou nezabýval nikdo, ale v tomhle týdnu přišlo horké slunečné počasí s blankytnou oblohou a ledaři se rozhodli nezavírat krám. Mabs s houfem ostatních tedy slezli do díry, aby vydolovali další kusy ledu.

Chlapci se rozhlédli a dohadovali se, kde začít. Jejich úkolem bylo postrčit velké nazelenalé ledové kvádry k obřím kleštím, jež shora visely na desetimetrovém ocelovém řetězu. Mabs a dva chlapci se opírali do ledového balvanu ze všech sil, zatímco vyčouhlý chlapec se slámově plavou čupřinou napínal řetěz s kleštěmi. Když dosáhly na led, zahákli balvan do kleští přezdívaných ledoví psi a houknutím dali signál, aby Louis Švýcarák vytáhl břemeno nahoru. Jakmile se ledový kvádr odlepil od země, okamžitě se vrhli k dalšímu kusu.

Většina nájemních dělníků se po sezoně vrátila do rodné země – Švýcarska, Itálie, Francie. Těch zbylých pár, co se neměli moc kam vrátit, nádeničilo v docích celý rok. Říkalo se jim všelijak – Francek, Česnekáč, Talián – protože skutečná jména a národnost tady nikdo moc neřešil. Jinak byli všichni k nerozeznání, tedy s výjimkou Mabs, což nikdo netušil.

Na chlapskou dřinu nebyla stavěná; i v časech dostatku byla drobná a poslední dobou bylo doma máloco do úst. Jenže když skoro před rokem umřela maminka, táta se žalem zhroutil a Mabs zůstalo na krku šest mladších sourozenců. Někdo je živit musel, a tak se Mabs navlékla do chlapeckých šatů a vystupovala pod jménem Mark. V docích se soustředila jen na práci, což znamenalo, že se nezapojovala do živého brebentění z obavy, aby v ní neodhalili děvče. S hlavou sklopenou se dřela s ledem, zatímco chlapci s řehotem trousili vtípky. V partě byla s Dlouhánem a Mikym a pak tam byl Kip, kterému říkali Uzenáč. Mabs už kvůli němu doufala, že ta přezdívka nic neznamená.

Tak či onak, přátelství tady nedávalo smysl. Dělníci se měnili den ze dne podle toho, kde zrovna byli zapotřebí. Jeden tým nikdy nevydržel dlouho bez obměny.

Po Regent Kanálu přijíždělo do doků nejrůznější zboží – klády, obilí, arzen, hnůj – ovšem nejvíc Mabs nenáviděla led. Byl kluzký tam, kde člověk potřeboval stát pevně, a drhnul přesně v okamžiku, kdy měl klouzat. Podle Mabs zkrátka škodolibý hnus.

Po pár hodinách se jí vyčerpáním třásly nohy i paže a chodidla v sešmajdaných křápech měla úplně zmrtvělá. Nevěřila, že se svými chabými silami je vůbec platná. Mráz a šero jí otupily smysly. Když se jim nad hlavu vznesl další ledový kvádr, Mabs se s tichounkým vzlykem opřela zády o poslední kus ledu a vzhlédla k vzdálené obloze. Víčka jí klesala drtivou únavou. Náhle ji z otupělosti vytrhlo ohlušující zařinčení a zděšený ryk vysoko nad hlavou. Rozlepila oči a spatřila padající stopadesátikilový balvan ledu. Chlapci zareagovali rychleji než ona, Mabs zkamenělá hrůzou zůstala stát. Než stačila mrknout, prudce odlétla stranou a obličejem tvrdě přistála na ledu. Na sobě cítila tíhu horkého těla, které sebou škublo při každém zásahu ledových střel, jimiž je zasypal roztříštěný ledový kvádr. Když omračující třesk i vibrace odezněly, v díře se rozlilo přízračné ticho a ta tíha se z Mabs konečně zvedla. Ztěžka se vyhrabala na zesláblé nohy. Sotva stála, ale vleže by na ledu rychle umrzla.

Zachránil ji Kip, který ji včas srazil mimo dráhu dopadajícího břemene, a teď na ni vytřeštěně zíral s pačesy pořád ještě zježenými hrůzou.

„Ty ses ani nehnul!“ zasípal šokovaně.

„Já… nemohl.“

Louis Švýcarák sjel po žebříku dolů a blekotal omluvy bez sebe zděšením, že led někoho zabil. Zjistilo se, že všichni jsou v pořádku až na Dlouhána, jemuž se jedna ze svištících ledových dýk zabodla do stehna. Švýcarák mu pomohl vylézt z díry. Mabs se při pohledu na krev kanoucí podél žebříku udělalo zle.

„Hej!“ Shora zaburácel vzteklý řev, když se rozzuřený předák přiběhl podívat, co se děje. „To už je lepší najmout tlupu opic!“ uplivl si dopáleně do ledové díry. „Skliďte to a větší kusy roztřiďte do kbelíků, ať nepřijdou nazmar! Hoďte sebou!“

„Tak jo,“ kývl Uzenáč. „Jdem na to!“

„Počkej!“ vyjekla Mabs. „Tys mě zachránil! Děkuju!“

„To je zbytečný, tady musíme držet pohromadě!“ křikl přes rameno hoch, jenž mezitím skočil o schod níž a začal sbírat kusy ledu. Na Mabs postupně doléhal prožitý šok a až teď se křečovitě rozklepala. Přesto se musela připojit k ostatním.



Mnohem později se Mabs dovlekla domů. Nejdřív zvedala ztěžklé nohy po udusané vlečné cestě podél kanálu, pak přes dláždění v Clerkenwell a nakonec zasviněnými uličkami čtvrti Saffron Hill. Současně s narudlým soumrakem se spustil mírný déšť. Ve vchodech domů se choulily zachumlané postavy a vztahovaly k chodcům žebrající ruce, či pokřikovaly oplzlé poznámky. Mabs se s hlavou skloněnou choulila do kabátku a děkovala bohu za chlapecké šaty. V téhle čtvrti žila od narození a přiznávala, že tu bývalo hůř, přesto k ní žádnou lásku necítila.

Muži z Daleyovy rodiny nádeničili v londýnských docích už přes sto let. Jejich prapradědeček Jack Daley a jeho synové patřili k těm, kdo doky i Regent Kanál vybudovali. I následující generace vykládaly a nakládaly plavidla a dřely ve skladech. Maličká Mabs považovala doky za vzrušující místo. Taťka doma vyprávěl historky ze života rušného dopravního uzlu a v jeho podání to znělo malebně a lákavě. Přístav i kanál považoval za nádherné dědictví rodu Daleyových, ovšem Mabs se na vlastní kůži přesvědčila, že kanál připomíná spíš peklo. Sice z něho nešlehaly stravující pekelné ohně, ale zato byl zelenošedý, holý a zšeřelý, zavalený obřími plavidly se zrůdně těžkým a objemným nákladem, která poháněla mohutná svalnatá koňská spřežení, a v kalných lhostejných vodách se občas vznášela i mrtvola.

Dnes ovšem Mabs přežila jen zázrakem. Později se dozvěděla, že ocelové kleště praskly a rozevřely se úplně nahoře těsně u okraje díry. Lidské životy v docích závisely na řadě náhod. Kdyby pačesatý mladík nesrazil Mabs k zemi, ledový kvádr by ji na místě rozdrtil. Mrzelo ji, že mu nestihla pořádně poděkovat, ale byla tak šokovaná, že z ledárny vylezla po krví pocákaném žebříku až poslední – a její zachránce mezitím zmizel.

Až příliš snadno si uměla představit průběh večera v opačném případě – malí sourozenci čekají doma, kdosi zaklepe se zprávou, že Mabs je po smrti. Milovaná sestřička je pryč a děti zůstanou bez živitele. Odjakživa chápala, že v docích visí životy nádeníků na vlásku, ale dnešek jí dal příšernou lekci. Problém byl v tom, že dělníci jako Mabs neměli na vybranou.

Mabs odbočila ze Shirley Street do průchodu, jenž kdysi vedl ke stájím. Daleyovi bydleli v jednom z vnitrobloků za stájemi, známém jako Mushroom Court čili Houbový dvůr. Mabs netušila, zda vůbec má oficiální název. Byl temný a úzký, obklopený zchátralými domy. Mabs vešla do vchodu a po omlácených schodech doklopýtala do patra. Hnusila si čtvrť Saffron Hill, hnusila si Mushroom Court. Hnusila si doky i celý kanál. Sotva však otevřela dveře do místnosti, která patřila Daleyovým, zapomněla na to ošklivé a zlé a pohledem hltala milované tvářičky.

„Mabs!“ vypískla nadšeně Jenny, jež jí byla věkem nejblíž. Mabs se ustaraně zachmuřila. Jen si opět ničila oči nad látáním u blikající lampy, jen aby vydělala pár drobných. V pouhých patnácti musela na šití mhouřit oči, ale ty peníze potřebovali.

Dvanáctiletá Peg připravovala večeři, což nedalo velkou práci: chléb, kousek sýra, pár jablíček. K Mabs se ohlédla s úsměvem, jenž odhalil širokou mezeru po předních zubech.

Po třech dcerách už táta chtěl syna. Hned po Peg se vykulil dnes jedenáctiletý Nicky, který dostal otcovo jméno. Po Nickym přišel devítiletý Jem a pak dnes sedmiletý Matthew.

Nicholas s Maureen se shodli, že šest dětí jim stačí ažaž, ale po třech letech se nečekaně objevila ještě holčička, pro kterou maminka zvolila jméno Angeline.

Angie se k Mabs přiběhla pomazlit. Mabs ji bolavými pažemi zvedla do náruče a šla otevřít okno, protože pokoj páchnul potem a mastnými vlasy. Ovšem zvenčí dovnitř proudil čpavý puch chudé noční čtvrti a vařené kapusty, takže okno zase zavřela. Jejich vlastní smrad byl snesitelnější.

Obrátila se k sourozencům. Zoufale by si pro ně přála lepší život. Neuměla si ani představit, jak by ten lepší život vypadal, ale toužila pro ty milované tvorečky udělat všechno, co bylo v jejích silách. Och Bože, proč nedostanu aspoň jedinou šanci? Cokoliv, a bez váhání po tom skočím.

„Co táta?“ zeptala se, ale Nicky zavrtěl hlavou. „Celý den se neukázal.“

Mabs zklamaně přikývla. Postavila Angie na zem a vlepila jí pusu do vlásků. Pak shodila kabát i čapku, zpod níž se jí vysypaly vlasy. Hned se cítila kapku líp.

Ale mohlo by to být ještě horší, přiznala si. Pravda, jedna místnost nebyla pro osm lidí nic moc, ale znala i početnější rodiny, které se o bydlení dělily ještě se dvěma či třemi dalšími rodinami. Tady aspoň měli soukromí a mohli zůstat pohromadě, přespávat denně na stejném místě. Vnitroblok nebyl žádná krása, ale dál za ním se tísnily ještě ubožejší budovy. Než maminka umřela, bydleli ve dvou místnostech v prosluněnějším dvoře, ale pořád ještě nespadli na dno a Mabs byla odhodlaná to nikdy nedopustit. Přesto kdyby je teď viděla maminka, určitě by jí puklo srdce.

„Jsi skvělá, Mabs,“ šeptla Jenny, jako by sestře četla myšlenky. „Jsme všichni v pohodě, že jo, prckové?“

Děti dychtivě přikyvovaly, jako by život v Mushroom Court byla jedna nekonečná zábava.

„Dneska jsem vyhrál kuličky!“ pochlubil se pihovatý Matt.

„Vážně, Matte?“ usmála se Mabs něžně. „Propána, ty jsi vítěz?“

„Soupeři nebyli nic moc,“ nakrčil hošík nos. „Ale podle mě do pár týdnů porazím i větší kluky.“

„Nejspíš máš pravdu.“

Bůh jim všem požehnej. I v tak útlém věku děti chápaly situaci natolik, aby Mabs povzbudily a předstíraly, že je všechno v pořádku. Milovala je celým srdcem a jen kvůli nim se denně vlekla do doků i tehdy, kdy se hroutila vyčerpáním. Drtilo ji vědomí, že přežívání osmi lidí leží výhradně na jejích hubených osmnáctiletých bedrech díky práci, kterou podle zákona vykonávat ani nesměla. Hodně by pomohlo, kdyby se táta konečně probral ze svého truchlení a začal pravidelně nosit výplatu. Momentálně je všechny před pádem do propasti držela jen její ubohá mzda.

Olive

Celý večer vládne v naší malé šťastné domácnosti napětí. Když říkám „malé“, nemyslím tím až trapně rozlehlé sídlo, ale rodinu, kterou tvoří moji rodiče a já. Sedíme sice u večeře jako obvykle, ale atmosféra by se dala krájet.

„Skutečně bych si přál, abys to ještě zvážila, Olive,“ poznamená otec chmurně, jako bych hodlala spáchat rituální sebevraždu.

„Ale vážně to nemusíš udělat, i když ses už rozhodla,“ zamumlá matka co nejvlídněji. „Proč bys nepočkala ještě rok?“

Ale já jsem neústupná. Zítra adoptuji dceru.

Jsem stará panna. Většina žen se tomu označení vyhýbá, ale Olive Westallenové to nedělá problém. Jsem jediné dítě bývalého hrdiny obchodního loďstva, jehož husarské kousky bývaly léta středem zájmu celého Londýna. Jsem privilegovaná, vzdělaná a – to jednoznačně – zámožná. Bez manžela se obejdu. Navzdory bohatství mě společnost nepovažuje za dobrou partii, protože jsem nehezká. Ne přímo ošklivá, ale na ulici byste se za mnou neohlédli. Kromě toho se chovám až příliš nezávisle a jsem až moc vzdělaná. Dokonce i ve smrtelných křečích devatenáctého století mě nikdo nemůže považovat za přijatelnou nevěstu.

Jistě, bylo období – dva či tři roky – kdy jsem se pro to trápila, ale nakonec to přešlo. Smířila jsem se s vědomím, že v domě rodičů ve čtvrti Hampstead zůstanu žít až do smrti. Ostatně, je to krásné, pohodlné a záviděníhodné sídlo, tak co je na tom k pláči? Vůbec nic. Na druhou stranu pro mě řízení domácnosti – výběr a kontrola sloužících a pořádání večírků a pravidelná kontrola ložního prádla – nemá sebemenší kouzlo. Kdybych to musela dělat, zřejmě by mi explodoval mozek.

Nejsem vlastně proti manželství jako takovému. Jako inspirace mi slouží příklad mých rodičů, ale souhlasím, že ne všechny manželské svazky jsou tak harmonické. Byla bych dobrou ženou laskavému a rozumnému muži, jenž by ve mně viděl sobě rovnou a nesnažil by se mě pokořit. Ale kde ho najít? V Hampsteadu těžko, protože jsem tu žila dost dlouho, abych měla o sousedství dokonalý přehled. Kdyby v okruhu patnácti kilometrů žil muž, s nímž by Olive Westallenová mohla žít šťastně, určitě bych ho znala – ale neznám žádného.

Překvapivě však sním o mateřství: o dovádivém tvorečkovi v dětském pokoji a o společných toulkách pohádkovou fantazií, o brouzdání v zimních kalužích, o sbírání říjnově rudého listí. Už jsem se zmínila, že dům je rozlehlý, ale my tři zabydleli jen horní patro. To považuji za hříšné plýtvání.

Zpočátku mi problém připadal neřešitelný. Těžko jsem se mohla v docích nabídnout neznámému námořníkovi. Jsem sice moderní žena, ale tak hluboko jsem neklesla. Před třemi lety jsem v rámci charity začala navštěvovat dívčí sirotčinec v Belsize Parku.

O děti tam bylo skromně postaráno, i když pouze materiálně. Ale co láska? Vědí ty děti, že existuje i domov, to jediné místo, kde vás chtějí a bezvýhradně milují? A to bych maličkému poskytnout mohla, přiznala jsem si a došla k rozhodnutí, že pokud se nevdám do osmadvaceti, adoptuji děcko. Nu, a narozeniny mám právě zítra.

Rodiče byli nejdřív proti. Podle nich si neprovdaná žena s dítětem zničí vyhlídky na případné manželství.

„Vždyť každý bude vědět, že maličkou jsem adoptovala?“ namítala jsem rozčarovaně, když moje rozhodnutí hned neuvítali s nadšením.

„Ale to bychom tvrdili, i kdyby byla tvoje!“ vysvětlila matka.

Otec byl realističtější: „Nejde o to, že lidé by děcko považovali za tvé vlastní, Olive. Sirotčinec je nedaleko a všichni se dozvědí, cos udělala. Problém bude spíš s tím, že lidé dívenku nepřijmou, protože nebudou znát její původ, její rod. My se nad to dokážeme povznést, ale většina ostatních to neumí. Bojíme se o tebe, drahá. Neprovdaná žena s děckem na krku? Nechápu, proč jako zámožná dědička s neposkvrněnou pověstí ses dosud nedokázala vdát, navíc tohle břemeno tvé šance ještě sníží. Pořád ještě se mohou objevit zájemci o tvou ruku, Olive, ale o cizí dítě jen těžko. Zkus mi vysvětlit, proč by muži měli stát o nekonvenční partnerku?“

„A to už ani nemyslím na pomluvy,“ otřásla se matka hrůzou. „Navzdory všem svým výstřednostem, Olive, jsi dobrá a mravně pevná žena. Hrůza si představit, jak by tě sousedi odsoudili. Brixtonský skandál se sice odehrál ještě před tvým narozením, ale naše generace ho má stále v živé paměti.“

Má pravdu, že společnost se k adopcím nestaví nijak vstřícně.

Před pár desetiletími prasklo, že jisté bezcharakterní osoby kradly peníze určené na péči o osiřelé děti a nechávaly je zemřít hlady! Dodnes se na zájemce o adopci hledělo se stejným despektem. Mně se samozřejmě nezamlouvá, že proces adopce nemá zákonný rámec a že to slovo budí u veřejnosti opovržení. Potrpím si na řád a korektní postup. Ale mám snad osiřelému dítěti odepřít naději na štěstí jen kvůli mínění ostatních? Tak malicherná nejsem.

Kromě toho jsem se rodičům nikdy nesvěřila, jak se děsím jejich odchodu. Ve svém staropanenství vedu spokojený život, ale pouze díky nim. Prožíváme spolu chvíle plné zábavy a v těžkých časech se umíme semknout. Jen díky nim se necítím osaměle, i když po boku nemám manžela. Přiznávám si, že přirozeným během života jednou rodiče ztratím. Doufám sice, že to potrvá ještě dlouho, ale přesto se občas v noci vytrhnu z úděsné noční můry o jejich smrti. Pak se mi život změní od základu a já budu potřebovat důvod dál žít a milovat.

To ale rodičům neřeknu, abych je ušetřila trápení. Nechtějí nic než moje štěstí. To proto mě matka prosí, ať počkám ještě rok; nevzdávají se naděje, že se objeví nějaký soudobý rytíř na bílém koni a zachrání mě před mou vlastní pošetilostí. Je jenom logické, že doufají v příchod pokrevního vnoučete.

„Nechci říct, že bychom adoptovanou vnučku nemilovali,“ vydechne matka a mě při pohledu na její uslzené oči píchne u srdce. „Ale představ si tu ohromnou radost z maličkého Westallena! Tvoje narození mi naplnilo život štěstím, Olive. Netoužíš snad po vlastním děťátku? Nechceš držet v náruči hřejivý uzlíček a na něm poznávat otcův nos nebo moje oči?“

„V žádném případě by neměl nos po dědečkovi!“ zavtipkuju, abych zakryla rozpaky z vědomí, že jsem matku zklamala. „Promiň, maminko, vím, jak jsi to myslela. Ale upřímně, tímhle si těžkou hlavu nedělám. Prostě toužím po dcerce a jsem si jistá, že si malou zamilujete jako já.“

Holčičku jsem si už dokonce vyhlédla. Je jí deset let a jmenuje se Gert. Oba rodiče měla prokazatelně po smrti; pro adoptivní rodiče je důležité, aby ti původní nemohli uplatnit svá práva. Nedokázala bych žít s obavou, že zítra se může ukázat pravá matka a dítě si odvést kdovíkam. Už jsem zjistila, že starší děti nacházejí nový domov jen obtížně, protože lidé mají zájem především o miminka a pak o rozkošná dvou až tříletá batolata.

Paní Jaceyová, jež spravuje dívčí sirotčinec, mi už stihla objasnit, že se staršími dětmi je řada potíží. Už mají svou hotovou povahu, zformovanou strádáním v rodině a posléze přehlížením v sirotčinci ve prospěch mladších dětí. Při pomyšlení na spoustu zamlklých děvčátek marně čekajících na spásu v podobě nové rodiny mi pukalo srdce. Soudila jsem, že takové dítě by za nové rodiče mělo být obzvlášť vděčné, ovšem paní Jaceyová mě vyvedla z omylu.

„Vězte, že ty děti jsou vadné. Zkažené,“ poučila mě. „Mezi čtvrtým a sedmým rokem se v nich něco porouchá. Viděla jsem to snad stokrát. Občas se s rodinami scházím a zjišťuji, jak to jde, nebo se ke mně donesou historky o záchvatech vzteku a surovosti, o nemilosrdném štípání a šikaně ostatních dětí, a dokonce i o rvačkách. Člověk by myslel, že budou za řádný domov cítit vděčnost, ale jakmile se ta vada jednou projeví, není to snadné pro nikoho.“

Zkažené, tvrdila paní Jaceyová. Znělo to možná neomaleně, ale vzhledem k jejím zkušenostem jsem se ji naučila brát vážně. Děti jsou možné vadné, ale snad to dostatek lásky a život v přepychu dokážou časem napravit. Gert žila v sirotčinci už šest let a zatím o ni neprojevil nikdo zájem. Pravda, není moc roztomilá vzhledem ani chováním, ale já jsem ta poslední, kdo by stál o živou panenku. Jen mi vrtá hlavou, zda by dívenka byla ochotná si změnit jméno… Nevadí mi všední tvářička, ale všední jméno! Zní to možná pošetile, ale neumím si představit, že se moje dcera jmenuje Gert Westallenová.

„Už nedokážu čekat, máti!“ prohlásím vášnivě. „Z hloubi srdce se těším, až si zítra domů přivedu dítě, a nehodlám ztrácet další rok nadějí, že se zčistajasna vynoří přijatelný muž a uvede mě do nového života. Pro to dítě bych šla i v případě, že by se ještě dnes večer objevil krásný neznámý a na místě mě požádal o ruku.“

Sedíme v salonku se zhasnutými petrolejkami, protože dostatek světla nám poskytují svíce; všichni dáváme přednost jejich něžné pokojné záři. Zrovna se odmlčím, když kdosi hlučně zabuší na domovní dveře. Plamínky svíček se zakmitají a já si s rodiči vyměním polekaný pohled. Jsme rozumní lidé, nicméně na okamžik se zdá, jako bych svým prohlášením přivolala vhodného nápadníka.

Ovšem když služebná Agnes uvede hosta do salonu, vyklube se z něho pan Miles, starší v našem kvakerském kostele. Navštěvuje nás často. Vzhledem k tomu, že mu je čtyřiasedmdesát a je ženatý s církví i svou manželkou Faith, dá se s jistotou předpokládat, že mě nehodlá spasit před staropanenstvím. Při pohledu na hosta se rodiče očividně neubrání zklamání. Takového vlažného uvítání se chudáku panu Milesovi u nás ještě nikdy nedostalo. Pokaždé má naspěch a stěžuje si na zlo světa, jež je třeba ihned napravit. Dnes večer si bere na paškál všechny ty nešťastnice, jež vykonávají nejstarší řemeslo světa v docích, kde obšťastňují námořníky. Oceňuji jeho zájem, nicméně zítra mám svůj velký den, proto se po chvíli s omluvou vytratím do patra.

Posadím se na postel a rozhlížím se po důvěrně známém pokoji svého dětství i dospívání, jenž se v průběhu let změnil na ložnici dospělé ženy. Jsem rozrušená a víte proč? Když předtím pan Miles zabušil na dveře, srdce mi poskočilo nadějí. Co to, proboha, znamená? Všechny své naděje na lásku jsem už dávno pohřbila hodně hluboko a buduji si vlastní život; přesto jsem v tom okamžiku pochopila, že střípek naděje ve mně stále přežívá. Och, Olive!

Nemají rodiče nakonec pravdu? Co když stačí ještě chvíli počkat, abych i já jednou měla manžela a vlastní děti? Na druhou stranu nepovažuji za dobré rozmyslet si dlouhodobý plán až těsně před závěrečným krokem. Do budoucna by mi to život naplnilo obavami a zbytečnou nejistotou. Osamělý člověk musí jednat směle a přímo, aby potlačil chlad v srdci a našel smysl a cíl vlastního života. O tom nemám pochyb.

Otevřu zásuvku prádelníku a zpod vrstev hedvábných a mušelínových oděvů vylovím sametový váček, v němž skrývám svoje vykládací karty převázané smaragdově zelenou stužkou. Matka je nesnáší, neustále mi vtlouká do hlavy, že vyšší rady mám hledat výhradně v bibli. Přesto se ke kartám v nelehkých chvílích obracím; v bibli je všeobecná moudrost, zatímco karty hovoří přímo o mně.

Rozvážu stužku a karty se mi vysypou do dlaně. Jsou velké a hebké od mnoha doteků. Některé mají ohnuté rohy a jedna z nich, holubice, je dokonce nalomená. I proto zavřu oči, abych neměla žádnou nápovědu, zkušeně je míchám a přitom slastně vdechuji uklidňující, maličko zatuchlou vůni potištěného papíru. Stává se mi, že do rozložených karet se zabořím celou tváří a tak z nich čerpám hlubokou útěchu.

Ani nemusím položit otázku, protože karty vědí, co se mi honí hlavou. Zamíchám paklík, vyberu kartu, zamíchám, vyberu kartu, zamíchám, vyberu kartu. Teď přede mnou leží lícem dolů tři karty. Z rubové strany mají všechny stejný kosočtverečný vzor lemovaný kudrlinkami. Slonovinový odstín papíru stářím zežloutl.

Odložím paklík stranou a zamyslím se nad trojicí karet obrácených lícem dolů. Netuším, co skrývají, a možná to radši ani nechci vědět. Vůbec by mi nevadilo, kdyby mě teď někdo odvolal z pokoje. Nakonec karty obrátím, abych měla jasno.

Růže. Hvězda. Žena. Symbol pro rozmary osudu, pro štěstěnu a, nu, a pro ženu!

Přikývnu, protože přesně to jsem čekala. Žádný symbol pro romantický vztah. Ani náznak manželství. Žádný cizinec na obzoru, žádný dopis ani prsten, prostě cokoliv, co by aspoň vzdáleně napovídalo, že v budoucnosti mě čeká láska či manžel. V mém odhodlání mě to ještě podpoří a uklidní. Schovám karty a chystám se ke spánku. Zítra zajdu do sirotčince, vyhledám Gert a zeptám se jí, zda by mě chtěla za svou novou maminku.

Mabs

Občas se strážný anděl zjeví v naprosto nečekané podobě. Mabsina spása se zjevila v převleku za kamarádku Lou, jež za ní přišla do doků. Lou měla volný večer a Mabs zrovna končila směna. Samou únavou zaregistrovala Lou až v okamžiku, kdy se kamarádka zastavila metr před ní a s důrazným mávnutí křikla: „Héj, Mabs! Mabs! Nesu ti novinku!“

Mabs se bleskově rozhlédla, zda je nikdo neposlouchá.

„Jejda, promiň, MARKU!“ houkla honem Lou. Mabs zvedla oči k obloze. „Doslechla jsem se o práci jako stvořený pro tebe!“ stiskla jí Lou ruku a tiše dodala: „Ve službě.“

Ve službě? Na zlomek jiskřivé vteřiny si to Mabs zkusila představit, ale hned zavrtěla hlavou. „Nemám šanci. A i kdyby jo, stejně hned dostanu vyhazov.“

Jenže Lou se nedala odbýt. „Běž se jim aspoň ukázat!“ trvala na svém. „Tohle není obyčejný místo.“

Sama Lou byla ve službě už dva roky v přepychovém sídle v Highgate, jež patřilo bankéři Blytheovi. Ráda by tam měla i Mabs, ovšem ta nesplňovala přísné požadavky, jež pan Blythe od personálu vyžadoval: čistý zevnějšek, základní vzdělání a minimální výšku sto šedesát osm centimetrů u služebné (sto osmdesát pět centimetrů u sluhy).

Mabs už vyslechla od Lou hotové ságy o zatraceně těžké práci, o vstávání v pět hodin ráno, aby vyčistila krby a zatopila dřív, než vstane panská rodina, o každodenním drhnutí kamenného vstupního prahu, aby zůstal hladký a lesklý. Na druhou stranu se Mabs dřiny nebála, beztak byla denně k smrti vyčerpaná, tak proč by nemohla padat únavou v čistých šatech, v krásném domě a za slušnou mzdu?

Lou překotně drmolila: „Kuchařka nám ten inzerát přečetla včera večer. Jde o sídlo v Hampsteadu a shánějí tam ‚praktickou a všestrannou společnici‘. Dokonce nechtějí ani doporučení od bývalýho zaměstnavatele, nic, jen dopis od někoho, kdo tě zná a potvrdí, že jsi slušnej člověk, Mabs. A to bys přeci sehnala.“

„Praktická společnice? Co to je?“ vykulila Mabs oči. Věděla, že existuje komorná a kuchyňská pomocnice a služebná. Copak nejsou užitečné a praktické? Není to náplň jejich práce?

„Je to něco mezi služkou a společnicí.“

„Ale tohle je hodně slušný místo, Lou. Dorazí spousta zájemců, tak proč by stáli zrovinka o mě? Nic podobnýho jsem nikdy nedělala.“ Ano, stokrát se zapřísahala, že skočí po první práci, co se jí nabídne, ale má na to?

Mabs se náhle slabostí zhroutila na stezku přímo pod kamarádčiny nohy a jen o fous se vyhnula kouřícímu kobylinci. S houstnoucím soumrakem ruch přístavu umlkal a dělníci se rozcházeli domů, ale hustý vzduch stále stejně čpěl potem a hnijícími řasami. Právě vyplouvala poslední dnešní loď obtížená nákladem.

„Ale no tak, Mabs!“ pokárala ji Lou a opatrně se usadila na patník s vyraženým znakem prince z Walesu. „Vždyť nemáš co ztratit! Třeba tě ta práce bude bavit. I kdyby ti neplatili víc než tady, nedřela by ses jako otrok.“

Měla samozřejmě pravdu. Právě toho dne Mabs ztratila na chvíli vědomí, omdlela jak zhýčkaná slečinka! Právě tahala pytle hnoje na okraj mola, odkud je měli naložit na nákladní loď. Nešlo o ten puch, ale prostě byla na dně. Tentokrát jí to prošlo, jelikož na práci byla sama. Honem se vydrápala na nohy a snažila se pokračovat ve svém úkolu, ale vyděsilo ji to.

„Bože, Mabs, vypadáš hrozně!“ Lou se starostlivě sklonila nad kamarádkou. „Promiň, že jsem si toho nevšimla.“

Mabs se mdle usmála. „Jsem v pořádku, ale děkuju, Lou. Zkusím o to místo požádat, vážně. Tohle už dlouho nevydržím.“

„Upřímně? Podle mě to tady nevydržíš ani den,“ povzdechla si Lou a podala Mabs balíček. „Tohle jsou moje druhý šaty, Mabs. Proboha, buď na ně opatrná, u pána úplně posedle trvají na tom, že budeme vždycky čistý a upravený. Kdyby se něco stalo s oblečením, co mám na sobě, potřebuju mít rezervu, abych o práci nepřišla. Jenže v těch svých hadrech práci nedostaneš.“

„Děkuju,“ vydechla Mabs.

„A tady –“

Lou podala kamarádce šilink, ale Mabs ho odmítla. „Přece od tebe nebudu brát peníze!“

„Hele, klídek,“ zavrčela Lou. „Je to půjčka. Vrátíš mi to, až to místo dostaneš. Musíš taky myslet na sebe, Mabs. Propána, ani se neudržíš na nohou! Když se nenajíš, těžko obstojíš u pohovoru. Kup si pořádný jídlo a opovaž se o něj rozdělit s prcky nebo s tátou. Mysli, holka! Když nepomůžeš sobě, tak už nebudeš platná ani jim!“ Lou se zvedla a s heknutím si promnula kříž; hraniční patníky nejsou moc pohodlné sedátko.

Mabs zabořila tvář do dlaní. Čapka jí sklouzla z hlavy, ale rychle si pod ni nacpala dlouhé vlasy. Lou ji zaskočila, ale na druhou stranu: Kdo jiný než kamarádka o ni má mít upřímnou starost?

Lou pomohla Mabs na nohy a pak ji nesmlouvavě odtáhla na tržiště v Gray Inn Road, kde dohlédla, aby Mabs snědla klobásu s opečeným bramborem. Poté zamířily do Mushroom Court, aby se Mabs trochu upravila. Lou vyrostla ve stejném vnitrobloku jako ona, ale měla to štěstí, že mohla ve škole zůstat trochu déle, a navíc měla impozantní schopnost neuznávat „ne“ jako přijatelnou odpověď. Ostatně, díky tomu získala svoje místa u Blytheových. Mabs se opláchla a před udivenými dětmi si oblékla Louiny rezervní šaty.

„Na nic se neptejte,“ mrkla na ně Mabs. Nechtěla v sourozencích vyvolat marné naděje.

Jakmile se vymotaly z úzkých uliček Saffron Hill, Lou zastavila drožku. Mabs se zhrozila, jak Lou kvůli ní rozhazuje vydřené peníze, ovšem kamarádce bylo nad slunce jasné, že po celodenní dřině v docích kanálu Mabs těch šest kilometrů do Hampsteadu prostě neujde. Než se Mabs stačila vzpamatovat, už stála před vchodem sídla, jehož nový majitel sháněl všestrannou služebnou.

„Vidíš? Hned na opačný straně vřesoviště bydlí Blytheovi,“ poukázala Lou zvesela. „Už zase jsme skoro sousedky! Přísahej, že mi dáš hned vědět, jak jsi dopadla, a taky že mi ty šaty vrátíš co nejdřív. Ale teď už musím běžet.“

Mabs se sklíčeně dívala za odcházející kamarádkou. Bez ní si tu připadala trapná. Vždyť se jí vysmějou, vmžiku ji poženou pryč od prahu jako toulavou kočku. Dům nebyl tak rozlehlý a bílý a přepychový jako sídlo Blytheových, ale působil elegantně: hnědé cihly, světle modré dveře lemované bílými sloupy a zářivě bílé schodiště. Horní klenbu neokázalé kovové brány lemovala girlanda z tepaných listů a lián a upravený trávník se stromy přetínala krátká cesta vedoucí ke vchodu. Mabs si nad tou krásou jen toužebně povzdechla.

Tak do toho, Mabs! řekla si v duchu. Není ti pět, ale osmnáct!

Konečně sebrala odvahu, ale návštěva trvala pouhých pár minut. Hospodyně jí hned ve dveřích stručně vysvětlila, že se jedná o práci společnice dámy, k čemuž patří i trocha lehčích domácích prací a podobných povinností. K dispozici je vlastní pokoj. Pan Finch, majitel sídla, přijme zájemkyně o místo ve středu a ve čtvrtek. Má-li Mabs vážný zájem, ať se objeví ve čtvrtek v jedenáct dopoledne a donese doporučující dopis.

„Přijdu ráda, madam,“ hlesla Mabs poslušně. Zájem? Usekla bych si pro to vlastní ruku!

Mabs vyšla branou zpět na ulici a na okamžik postála v elegantním tichu ulice v Hampsteadu. Sama žila v nepřetržitém rámusu. V docích skřípaly stroje a kola, koně se ržáním klapali kopyty a celodenně se tam rozléhalo mužské hulákání; doma bouchaly dveře, brečely děti a činžákem se ve dne v noci rozléhaly kletby, řehot i plačtivé hádky. Ticho, uvědomila si Mabs, je důkazem bohatství. S povzdechem zamířila domů.

Olive

Když se probudím ve svůj narozeninový den, říjnový déšť buší do okna a mezi stromy burácivě sviští vítr. Och Bože, tak nevstřícné počasí! Modlím se, aby Gert v novém domově uvítalo aspoň trochu slunka.

Posadím se na posteli s knihou. Neznám blaženější pocit než si hovět ve vyhřátém útulném domě, zatímco venku déšť s vichrem pějí dvojhlas. Samým vzrušením se však nedokážu soustředit a opět si vzpomenu na vykládací karty. Vytáhnu je tedy, ale ne abych si je vyložila; jen se zamyslím nad včerejší trojicí Růže, Hvězdy a Ženy. Text na kartě Růže zní: Svádíte boj se Štěstěnou, ale cokoliv vám karty odepřou, váš zdravý rozum, zkušenosti a schopnosti vám to bohatě vynahradí. Beru to jako potvrzení, že sice dělám odvážný krok, ale jako vzdělaná a rozumná osoba se mohu spolehnout na svůj úsudek. Na jednu stranu mi leccos chybí – láska, vášeň, manželství – ale nechybí mi rodina, přátelé a životní cíl. Takhle hodnotím svou životní situaci.

Text na kartě s Hvězdou sděluje: Konejte podle své vůle a snaha se vám brzy zúročí. Přesně to si myslím. Vlastním toho hodně a Gert má tak málo. Splním své poslání a poskytnu jí domov; pak bude všechno v pořádku. Hvězda má pro mě odjakživa výjimečný význam; jsem zapálený astrolog. Těžko to může být jinak – můj otec se desítky let plavil po světových oceánech a hvězdy ho vždy dovedly domů. Kdykoliv vytáhnu Hvězdu, považuji to za důkaz obzvlášť příznivého osudu.

Nu, a pokud jde o kartu se symbolem Ženy, text je očividně určený pro muže: Uspokojte svou náklonnost k druhému pohlaví, ale nikdy nepřekročte meze slušnosti. Sdělení pro mě nemá smysl, ale obrázek je vypovídající: dáma v staromódních šatech a klobouku hledí za obzor s kytičkou lučních květin v ruce. Nikde není vidu po mužském protějšku, po milenci. Květiny si natrhala sama. Klidně to můžu být já.

Obléknu se a zvonkem objednám čaj. „Všechno nejlepší k narozeninám, slečno Westallenová!“ popřeje mi Anne, když se objeví s konvicí, a podá mi malý balíček.

„Och, Bůh vám žehnej, drahá, že si děláte takovou škodu!“ zvolám, i když mi je jasné, že ta fráze zní falešně – ovšem diktují ji dobré mravy.

„Je to dárek od všech sloužících,“ objasní Anne. „Kéž dnešek prožijete co nejšťastněji. Dobře víme, jak významný je to pro vás den!“

K dárku patří kartička s obrázkem buclaté sýkorky a ručně psaným přáním: Hodně štěstí k narozeninám, slečno Olive Westallenová. Kéž vaše hvězda září.

Každý ze sluhů se podepsal jménem, pečlivě nebo nápadně nevypsanou rukou: Anne, Agatha, paní Prowseová, hospodyně, paní Brodyová, kuchařka, Johnson, lokaj, Brown, zahradník, a dokonce i Nell, děvče, jež sem dvakrát týdně dochází na hrubší práci.

„Och, Bůh vám všem žehnej,“ vyhrknu dojatě. „To je krásný začátek dne. Prosím, vyřiďte všem moje poděkování.“ V rozpacích políbím služebnou na tvář a dívka odběhne zrudlá rozpaky i radostí.

Nikoli poprvé mi vrtá hlavou to šílenství, že člověk žije pod jednou střechou s dalšími lidmi, které denně potkává, ale etiketa mu zakazuje projevit jim sebemenší vřelost či náklonnost. Stejně tak mi je divné, že sedm lidí se stará o pouhé tři osoby. Ovšem na tomto světě je řada dalších nepochopitelných věcí a během svého narozeninového dne je rozhodně nevyřeším.

Radši usrknu čaje a rozbalím dárek. Je to malý smaltovaný přívěsek s rudou růžičkou na krémovém pozadí, zavěšený na zlatě zbarveném řetízku, který dozajista brzy zčerná. Laciná, ale pečlivě vybraná tretka, jež se obdarovanému prostě musí líbit. Pověsím si řetízek na krk a přívěsek se na tmavě zelené látce šatů krásně vyjímá. Je to můj nejlepší podzimní kostým, který jsem si záměrně oblékla na počest svých narozenin.

Najdu odvahu pohlédnout do zrcadla. Kéž vaše hvězda září. Krásné přání. Nikdy jsem nepatřila k zářícím dívkám jako Rowena Blytheová či Verity Crawfordová. Kdykoliv se naše cesty zkřížily, pro jejich usměvavou jiskřivou krásu jsem nepředstavovala konkurenci. Přesto dnes mám dojem, že vědomím nastávajícího mateřství mi zrůžověly tváře a žhnou mi oči. Ocením, že Anne mi oříškově hnědé vlasy dnes upravila obzvlášť slušivě. Vypadám jako zámožná a sama se sebou spokojená dáma. Jestlipak se Gert budu jako matka zamlouvat?

Dopiju čaj a spěchám do jídelny, kde na mě čekají dárky od rodičů a talíř plný míchaných vajíček. A hned poté vzhůru do sirotčince!

K dívčímu domovu to mám pouhou čtvrthodinku chůze, ale samou netrpělivostí mi to připadá jako věčnost. Dopoledne je chladné a vlhké. V sirotčinci mě vítá paní Jaceyová s úlevným úsměvem, protože jí z břemena uberu jedno nebohé dítě.

Paní Jaceyová má útulnou kancelář, kde jsme doposud vedly všechny vážné rozhovory; hádám, že právě sem mi přivede Gert. Mnohokrát jsem si nacvičovala, jak dívenku oslovím. Prahnu zvědavostí po její reakci, proto mě zaskočí, když dokořán otevřené dveře kanceláře mineme; za nimi služka drhne podlahu. Paní Jaceyová mi objasní, že před deseti minutami se tam pozvracelo dítě, a silný zápach jí dává za pravdu.

Odvede mě do herny, kde si zhruba tucet různě starých děvčátek hraje s polámanými panenkami či poškrábanými dřevěnými kostkami. Černovlasá Gert se jako obvykle drží stranou. Dnes sedí na podlaze a zamračeně si pažemi objímá pokrčená kolena.

„Gert, drahoušku, máš tady návštěvu,“ oznámí jí paní Jaceyová unaveně. „Slečna Westallenová ti přišla povědět něco důležitého. To je od ní milé, viď?“ Gert ke mně ani nevzhlédne, natož aby pronesla slovo. „Ale no tak, slečinko! Chovej se mile, nebo se nikdy nedozvíš, co ti dáma přišla říct!“

„To je v pořádku, paní Jaceyová,“ prohlásím s hraným sebevědomím. „Pokud Gert není do řeči, umím to pochopit, sama bývám po ránu zamlklá.“

Paní Jaceyová si odfrkne; nejmíň tucetkrát se mi přece snažila Gert vymluvit. „Dopřeju vám soukromí, slečno. Dejte mi pak vědět, jak to dopadlo.“

Přikývnu, třebaže jí těžko sdělím něco jiného, než že Gert jde se mnou domů. Paní Jaceyová se snaží ze všech sil, ale sirotčinec skutečně není vlídné místo k životu. Rozhlédnu se po upatlaných šedých stěnách a rozbitých hračkách. Zachráním Gert a zahrnu ji láskou, důstojností a krásou, aby mohla začít nový život.

„Gert, zlatíčko,“ začnu něžně, abych v místnosti plné brebentících hlučných dětí, které napomínají panenky a buší do bubínků, vytvořila aspoň zdání intimity, „naprosto chápu, že z mé návštěvy nejsi nadšená; koneckonců mě neznáš. Ale… dostala jsem nápad a ráda bych ho s tebou probrala. Třeba se ti bude líbit. Víš, ráda bych, aby se život pro tebe změnil; samozřejmě k lepšímu,“ vyhrknu spěšně, protože usoudím, že Gertě musí každá změna připadat jako hrozba.

Gert dál zamračeně civí do podlahy. Jak se nad ní skláním, v zádech mě nepříjemně píchne, proto se napřímím a rozhlédnu se. Většina dětí sice pokračuje ve hře, ale i přitom po mně hází toužebné pohledy. Moje pěkné šaty, prsteny a kožešinová pelerína i můj věk jim zřejmě symbolizují matku a svět, který samy nikdy nepoznaly. Mimoděk mi bleskne hlavou, že každé z těch dětí by reagovalo vstřícněji než Gert, ale honem tu nepěknou myšlenku zapudím z hlavy. Tohle nedělám kvůli vděku.

Jsou tam zhruba šestiletá dvojčata, jež mě hltají pohledem; kostřičky potažené kůží, tmavé oči hluboko zapadlé. Tak ráda bych je pořádně nakrmila! Jedno opravdu hezounké asi tříleté děvčátko se svatozáří zlatých kudrn předstírá, že mě nevidí, i když chvílemi po mně jukne a hned zase odvrátí oči. Srdce mi klopýtne, ale nepatřím k těm, kdo kvůli okamžitému okouzlení zvolí nejsnazší cestu. Nesmím podlehnout tomu malému líbeznému andílkovi, protože takové děti mají velkou šanci na nový domov, zatímco Gert… zamračená, nepřístupná Gert… To ona je dítě, jež mě potřebuje.

Posadím se vedle ní na podlahu, což mi těsný korzet, dlouhá sukně a nezvyklý pohyb rozhodně neusnadňují.

Ale přece se nad dítětem nemůžu jen sklánět jako zlověstný osud!

„Gert,“ vyhrknu, když manévr dokončím, „chtěla bys bydlet u mě? Víš, nemám vlastní děti. Milovala bych tě, drahá, a bylo by nám spolu dobře. Představ si procházky po vřesovišti, knihy a hračky a vánoční večírky, prostě všechno, co by se ti líbilo, moje milá.“

Gert prudce vyskočí, jako bych ji píchla špendlíkem, a uteče. Ráda bych věřila, že ji tak přemohly emoce, ale z úsměšku v jejích tmavých očích vyčtu, že si naschvál nejdřív počkala, až dosednu na podlahu. Zůstanu dřepět uprostřed místnosti s nohama trčícíma před sebou. Och Bože, ať mě takhle nepřistihne paní Jaceyová!

Gert se zastaví u okna a vyhoupne se na parapet. Ani se nepodívá ven, jen trucovitě civí do podlahy. Dostanu vztek. Honem ho potlačím a značně neelegantně se vydrápu zpět na nohy; podpatek se mi smekne po dřevěné podlaze, ale vmžiku chytím rovnováhu a zhluboka se nadechnu.

„Gert,“ prohlásím stále laskavě, ale rázněji než předtím, „možná jsi mě nepochopila. Rozumím, že je to náhlé a ty potřebuješ čas na rozmyšlenou. Nebudu na tebe spěchat. Zkrátka, chtěla bych adoptovat dítě, dceru. A byla bych ráda, kdybys tou dcerou byla ty.“

Koutkem oka vidím dětské tvářičky s užasle otevřenými ústy, natočené zvědavě k nám.

Gert se ke mně konečně obrátí. V srdci mi zajiskří naděje. Teď přijde ten vysněný okamžik!

Jenže z dívenky sálá tak sžíravé pohrdání, že se hanbou mohu propadnout.

„Vypadněte vocaď a nechte mě na pokoji, jo?“ vyprskne Gert dostatečně hlasitě, aby ji slyšeli všichni v místnosti, a otočí se k oknu. Je mi jasné, že neobdivuje výhled plný podzimních barev.

„Gert!“ vykřiknu šokovaně. „Nebudu se hněvat, že o mě nestojíš, opravdu ne! Ale zkus si uvědomit, prosím, co všechno je pro tebe v sázce! Bydlím s rodiči a všichni tě toužíme milovat, dát ti vzdělání, vybudovat pro tebe krásný a spokojený život. My… Uvědom si, Gert, že máme spoustu peněz. Přece nedáš vědomě přednost chudobě?“

Útlá ramínka se nahrbí a současně sebou vztekle zaškubnou. Všechny mé plány se obrátí v prach. Pokud se mnou nepůjde Gert… tak kdo tedy? Jistě, kolem je spousta osamělých dušiček, ale já se upnula na Gert! Zařídila jsem jí pokojík a vybrala nové jméno… Copak člověk jenom tak vymění jedno dítě za jiné? A dostane Gert někdy další šanci od jiného zájemce?

Opět si uvědomím přítomnost zírajících děvčátek, která by se upsala ďáblu, jen abych tu nabídku dala jim. Tím víc mě zamrzí, že se scéna neodehrává v soukromí kanceláře paní Jaceyové. Ztiším hlas, abych děti nerozesmutnila ještě víc.

„Zlatíčko Gert, asi je to pro tebe hrozně náročné. Neumím si představit, jak jsi doteď žila, ale vím, že si zasloužíš lepší osud. Nechci tě nutit násilím, abys se mnou šla, ale co kdybys mi dala šanci, beruško? Věř mi, že na tebe budeme hodní. Pověz, Gert, vážně nestojíš o hezký domov a novou maminku?“

Kdyby se v místnosti pohnul byť jen duch, v nastalém hrobovém tichu by to bylo rozhodně slyšet. Pak Gert konečně seskočí z parapetu. „Ne!“ zavřískne. „Nechci tě! Vypadni odtud!“ S výrazem ryzí nenávisti mě hrubě odstrčí a vyběhne z herny. Okázale za sebou práskne dveřmi.

Stojím nehybně, raněná a znejistělá. Zahanbená.

Takže ne?

Nedokážu přijmout fakt, že tu děvče nechám, ale Gert se vyjádřila jednoznačně. Dítě nelze do lásky nutit. Nikomu nemůžete štěstí vecpat násilím. Ale co si mám počít teď?

Ze zoufalých myšlenek mě vytrhne zatahání za sukni. Prudce sebou škubnu leknutím; samozřejmě jsem informovaná, že mezi dětmi je spousta kapsářek. Předpokládám tedy, že jedno ze starších děvčátek se honem odvrátí jakoby nic, ale to se pletu. Spatřím to roztomilé batole, jež mě upoutalo už dřív. Vzhlíží ke mně s výrazem plným touhy a ručkou mi nehrabe v kapse, ale s prosbou v žalostných hnědých očkách mi umíněně svírá látku sukně. Je to hotový andílek, vážně to nejkouzelnější děťátko na světě.

„Chci tě za maminku,“ špitne dítě.

Mabs

Ve čtvrtek se Mabs probudila s křečovitě staženým žaludkem a s hrdlem plným žiletek.

Snad neonemocněla? Ale byl to jen strach. Šílený strach. Celé ty tři dny nedokázala myslet na nic jiného, než jak hrozně moc chce tu práci! Podobná příležitost se jí ještě v životě nenabídla. Už dlouho fungovala jedině díky té naději. Každý den poslušně snědla celý podíl svého jídla, aby zůstala silná, a při dřině v docích snila o novém životě.

Peg ráno zaběhla do přístavu ohlásit předákovi, že její bratr Mark onemocněl, ale hned zítra se vrátí do práce. Vrátila se s pár mincemi, které si Mabs v týdnu vydělala, a se zprávou, že se Mark se už nemá obtěžovat, protože jeho místo obsadil jiný zájemce.

„To si děláš legraci, Peg?“ zděsila se Mabs, ale samozřejmě to byla pravda.

Ruce se jí rozklepaly tak příšerně, že musela Jenny požádat o pomoc. Sestřička důkladně prozkoumala Louiny šaty, zda na nich nejsou skvrny či zachycená smítka, vykartáčovala Mabs vlasy a svázala je do uzlu. Teď Mabs na ten pohovor jít musela – ze strachu o budoucnost Jenny i všech ostatních.

K hnědému domu s hezkými modrými dveřmi na Willoughby Walk dorazila Mabs s velkým předstihem, a sotva radniční hodiny odbily jedenáctou, sáhla po klepadle navzdory tomu, že v podpažích i na dlaních se potila děsem. Proboha, co zrovna ona bude vykládat zámožnému majiteli krásného domu? S podobným člověkem v životě nemluvila a ani neměla potuchy, jaký v něm může zanechat dojem.

Hospodyně ji uvedla do čtvercové vstupní haly s černobílou dlažbou, odkud se zvedalo schodiště do horních, pro dívku nepředstavitelných prostor domu. Stěny měly odstín drozdích vajíček a na stolku stála obří váza nadýchaných sytě modrých květů vedle obrazu krásné černovlasé ženy v šeříkově fialových šatech. Naproti obrazu viselo zrcadlo v pozlaceném rámu a Mabs v něm na okamžik zachytila svůj odraz. Skousla rty. Louiny šaty byly úhlednější než ty její, ale hrozně na ní plandaly. Pod světle hnědýma očima měla černé kruhy a plavé vlasy jí utekly ven z copu. Byl to pohled k uzoufání.

„Pan Finch je v salonu,“ oznámila hospodyně. „Pojďte za mnou.“

Ani zmínka o paní Finchové, natož aby se ukázala osobně.

Salon byla další nádherná místnost, tichá a uspořádaná.

Mabs vyvalenýma očima hltala lampy a koberce a porcelán, na nichž neleželo ani zrnko prachu; prožívala okouzlení i zděšení současně. Pan Finch byl vysoký, s ustupující linií kaštanových vlasů a udržovaným zevnějškem. Laskavě Mabs uvítal: „Slečna Mabel Daleyová, jestli se nemýlím.“

Mabs si otřela zpocené dlaně o šaty. Hostitel nedal najevo, zda mu vlhký dotek její ruky vadí. „Posaďte se, prosím. Jak vidím, donesla jste si doporučení. Smím si ho přečíst?“

V pondělí večer, kdy Mabs měla ještě plné břicho a trochu síly v nohách, zašla za panem Milesem. Dnes patřil k čelním představitelům kvakerské církve, ale ještě před časem sloužil mše v kostele, kam Mabsina maminka chodívala každou neděli. Mabs se s panem Milesem neviděla už řadu měsíců, nicméně věřila, že pochopí její situaci a dá jí doporučení. Nemýlila se.

Vyjukaně podala papír panu Finchovi, jenž se do něj začetl. Mabs se mezitím snažila trochu vzchopit. Pan Finch konečně vzhlédl a usmál se. „To je vynikající doporučení, slečno Daleyová. Mám dojem, jako bych vás znal už dlouhou dobu. Směl bych vám položit několik jednoduchých otázek?“

„Ano, pane,“ hlesla Mabs v závrati z vědomí, že nějakým zázrakem začala dobře.

„Umíte číst, slečno Daleyová?“

Tady Mabsino štěstí rázem ucouvlo. Zavrtěla hlavou: „Písmenka znám, pamatuju si všechny, ale do školy jsem chodila jen krátce, pane, takže jsem se nenaučila je spojovat.“

„Hádám, že totéž platí i pro psaní?“

Mabs zahanbeně přikývla. Bože, co ji to napadlo? Co tady pohledává? Teď přijde otázka na její schopnost vyšívat a upravovat účesy, ale copak o tom něco ví? Teď rozhovor i všechny její naděje vezmou rázný konec.

Ovšem majitel sídla se jí zeptal na rodinu. Mabs se snažila odpovědět po pravdě tak, aby to nevyznělo jako žebrání o soucit. Následovala otázka na její hodnotový žebříček. Mabs to zmátlo, v životě nikdy neměla dost času, aby ho mohla marnit rozhovory o dobru a zlu. Pan Finch se ji snažil vést, pokládal dotazy na diskrétnost, bezúhonnost a zachování mlčenlivosti, ale Mabs netušila, na co se vůbec ptá.

Někteří lidé, jako třeba pan Finch, byli chytří a upravení, zatímco ona neuměla odpovědět ani na jednoduchou otázku. Hloupá, trapná Mabs. Takhle to dopadá, když saháte příliš vysoko, pak spadnete přímo na ten hloupý obličej!

Ale náhle do Mabs vjel vztek. Copak je to její vina? Kdyby zůstala ve škole, mohla dnes umět číst, ale kdo by hlídal mrňata, když maminka chodila vydělávat do prádelny na King’s Cross? Navíc dětí doma přibývalo. V jejich světě se lidé obešli bez složitých slov a studia. Dva výdělky rodině sotva stačily zajistit oblečení a něco do úst. Dokonce zažívali i šťastné chvilky, záblesky štěstí, protože všichni byli spolu. A to už neplatilo. Maminka umřela a táta vlastně skoro taky, takže Mabs se musela protloukat světem, v kterém se ani trochu nevyznala. A ten zuřivý vztek ji donutil otevřít ústa.

„Hrozně moc mě to mrzí, pane, ale já tak úplně nerozumím, na co se mě ptáte. Můžete mi nějak vysvětlit ty divný slova a já vám zkusím odpovědět?“

A pan Finch jí to skutečně vysvětlil! Ukázalo se, že diskrétnost znamená nestrkat nos do cizích věcí, bezúhonnost je morální, a tedy správné jednání a k zachování mlčenlivosti se nemají trousit drby mezi lidmi. A Mabs dokonce uměla odpovědět, protože všechno pochopila správně! Daleyovi možná byli chudí jako blechy v krysím kožichu, ale rodiče své děti naučili rozlišit mezi dobrem a zlem a bát se Božího trestu, kdyby sešly ze správné cesty.

Pan Finch si její názory spokojeně vyslechl a Mabs se maličko uklidnila. Nějakým zázrakem dokázala panu Finchovi odpovídat jako dospělá.

„Povím vám teď něco o nabízené práci, ano?“ řekl pan Finch a Mabs se napřímila v zádech.

„Moje žena je velice milá osoba. Bohužel v posledních letech trpí na slabé nervy. Střídají se u ní lepší a horší dny a období smutku ji velmi sužují.“

Mabs přikývla. Sama neznala žádnou ženu, jež by si mohla dovolit smutek, ale pak si vzpomněla na otce. Po Maureen truchlili všichni, ale jemu se žal doslova vymkl z ruky. Jako by se mu v hlavě cosi rozbilo a on zapomněl na všechny povinnosti i fakt, že život jde dál i bez milované družky. Takže vlastně zná někoho podobného.

„Potkala paní Finchovou nějaká ztráta, pane?“ nadhodila Mabs přiškrceně.

„Ztráta? Och, vy myslíte odchod blízké osoby. Ne, slečno Daleyová, nic takového. Její potíže jsou vnitřní a navenek nevysvětlitelné. Přesto bych nerad, abyste si o ní myslela něco špatného.“

„Život je těžkej na spoustu způsobů, pane. Nikdy bych to paní nemohla mít za zlý.“

„Ano, to vám věřím. Ale občas bývá i lehce zmatená. Nemusíte se děsit, slečno Daleyová, není žádný blázen. To bych chtěl zdůraznit! Je prostě… křehká. Život je pro ni náročnější než pro většinu ostatních.“

„Rozumím, pane.“

„Z toho vyplývá, že ji nemusíte chystat na žádné plesy a večírky. Snad to není zklamání. Mé ženě stačí příjemná společnost a trochu nepříliš náročné péče. Rovněž předpokládám, že ji doprovodíte při těch vzácných chvilkách, kdy se dá přesvědčit ke krátké procházce, a že zajistíte úklid v jejím pokoji. Uklidní mě, že s ní zůstává celodenně jediná důvěryhodná služebná, než aby se u ní střídaly při oblékání, při zatápění v krbu a tak donekonečna. Připadá vám to hodně náročné? Nezvládnutelné?“ otázal se pan Finch s obavou, v níž Mabs nenacházela logiku.

„Ale to ani náhodou, pane!“ spráskla Mabs ruce. „To vůbec. Rozumím tomu dobře. Pokaždý, když nebylo mamce dobře, pořád brblala, že jí z dětí může prasknout hlava. Milovala nás všechny, ale stejně ty mladší vždycky vypakovala k sousedce a zůstat dovolila jenom mně, protože umím držet pusu, a navíc jsem předem uhodla, co potřebuje.“

„Ach ano, vy tedy máte zkušenosti s péčí o nemocnou osobu.“

„To mám, pane. Pokud je na tom paní Finchová takhle, podle mě jste vybral rozumný řešení.“

„Souhlasím, slečno Daleyová. Nějaké otázky?“

Mabs neslyšela vlastní myšlenky, protože v duchu přímo řvala: Prosím, prosím, prosím, dejte to místo mně!

Tváře jí tím vzrušením zrudly. „Ani ne, pane. Byl jste tak laskavej, že jste mi o tom hodně řekl sám. Ale jedna věc tu je. Snese paní Finchová pomocnici, kterou si nevybrala sama, pane? To ona s ní musí přece vydržet!“

„Nemusíte se bát, umím člověka odhadnout. Manželku setkávání s novými lidmi vyčerpává, proto se ji toho snažím maximálně ušetřit.“