PATITUL

Lucy Goacher

SRÁZ

Lucy Goacher

SRÁZ

Přeložila Anna Štádlerová

THE EDGE

Copyright © 2022 by Lucy Goacher

All rights reserved.

Translation © Anna Štádlerová, 2023

ISBN 978-80-242-9442-1

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Yewande

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Sasha

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

ELIZA

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Imogen

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Rachel

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Epilog

Poděkování

o autorce

Mojí rodině

Prolog

Poppy

Nikdy jsem neviděla tolik hvězd. Táhnou se ve vírech po obloze, odrážejí se ve špičkách vln. Je tma, opravdová tma. Jsme dost daleko od civilizace, aby sem pronikl hvězdný svit. A hvězdy září přede mnou, nade mnou i pode mnou, kam až dohlédnu.

Jako bych stála na okraji vesmíru a ohlížela se do něj.

„Věděl jsem, že se ti tady bude líbit,“ řekne a zavrtá se mi obličejem do vlasů. Pevněji mě sevře v náručí, objímá mě zezadu, oba pozorujeme moře. „Je to jako obraz, nepřijde ti? Hvězdná noc nad Rhônou. Budeme muset namalovat vlastní verzi. Hvězdy nad La Manche ve tři ráno.“

„To už nezní tak vznešeně.“

„Já ti nevím. Záleží, koho se zeptáš.“

Naše slova v ledovém vzduchu zamrzají a pak se třpytí ve svitu hvězd jako mlha. Obvykle pobřeží burácí, vítr mi cuchá vlasy a žene slzy do očí, ale dnes ani nezafouká. Jako bychom strnuli v dokonalé chvíli a jen pleskání vln na pláži pod námi nám připomínalo, že čas stále běží.

Zachvěju se.

Přitiskne si mě k sobě, předkloní se a políbí mě na rameno.

„Všechno v pohodě? Můžeme jít, jestli ti je zima.“

„Ani se nehni,“ řeknu a rukama v rukavicích ho chytím za paže. Tiše se mi zasměje do ucha.

Tahle noc je příliš krásná, než abychom ji utnuli. Celý život jsem o takové noci snila, ale tím to končilo: jen jsem snila. Teď se to skutečně děje. Dotek člověka, nádherné vyhlídky, blízkost, kterou k sobě cítíme a…

Opřu se o něj a vnímám, jak se ke mně tiskne. I přes tlusté kabáty a zimní vzduch, který nás štípe do nosu, cítím jeho teplo. A svoje.

Tahle chvíle je nádherná, ale něco ve mně touží, aby už přišla ta další.

Pojedeme na kolech podél pobřeží ke mně na pokoj a budeme se potmě líbat. Potmě se svlečeme. Budeme se objímat, dokud se nám studená nahá kůže nezahřeje a okolní svět se nerozplyne, až zůstaneme jen my dva, spolu, zabalení do sebe jako dva motýli ve společném kokonu.

Hvězdy okolo nás se třpytí a mně hoří tváře.

Netušila jsem, že život může vypadat takhle. Že prázdné místo, které jsem v sobě vždycky měla, může tak dokonale vyplnit někdo jiný. Někdo, koho jsem poznala náhodou. Každou noc spolu ležíme, tiskneme se k sobě a otevíráme si srdce jako šperkovnice plné tajemství. Ví, že vůně pečení mi připomíná domov a západy slunce sestru. Nevadí mu moje plachost. Vezme mě za ruku, ujme se vedení. Když jsem s ním, nemám potřebu se schovávat před světem za malířským stojanem v ložnici. Staví mě doprostřed svých záběrů a ostří jen a jen na mě, jako by nezáleželo na ničem kromě nás a chvíle, kterou spolu prožíváme. A kdykoliv zmáčkne spoušť, dodá mi víc sebevědomí, než mi kdy přišlo, že je možné.

Za necelé dva měsíce mě z mojí ulity vytáhl tak daleko, že jsem zapomněla, kde jsem ji nechala.

„Koukej, tamhle!“ ukáže mi přes rameno na oblohu. Hvězdami problýskne světlo a padá k obzoru. „Přej si něco.“

„Ať –“

„Psst, neříkej to! Jinak se to nesplní.“

Ať tahle chvíle nikdy neskončí.

Vím přesně, jak tohle zítra namaluju. Začerním plátno a pak vypíchnu detaily v bílé: mihotavé hřebínky vln, malinké tečky hvězd, záblesk meteoru a my dva v objetí, dvě zamilované postavy.

Ještě jsme si neřekli, že se milujeme, ale cítím to. V příjemném tichu, když jsme na procházce, a v tom, co mi šeptá do vlasů, když jsme propletení v posteli.

„Zbožňuju tě, Poppy. Nikdy mi takhle s nikým nebylo.“

Předtím jsem žádný vztah neměla, ale vím, jak tyhle věci chodí. Láska to je, když to řekne kluk. On to musí říct první.

Jenže já lásku cítím teď – a taky odvahu. Za posledních pár týdnů mě změnil. Bývala jsem na veřejnosti paralyzovaná, připadalo mi, že na mě všichni zírají a soudí mě a vysmívají se mi, a někdy jsem nezvládla ani vyjít z pokoje. Ale teď se pokouším mluvit na přednáškách. Navazuju oční kontakt s lidmi, které neznám. Sama jezdím na kole, objevuju přírodu, ztrácím se. Dokonce jsem začala chodit k pokladnám s živými prodavači, místo abych okamžitě zamířila k těm samoobslužným. Jsou to vlastně drobnosti, malinké krůčky, věci, které všichni kromě mě dělají celý život – ale pro mě jsou to skoky.

A teď pod oblohou posetou diamanty udělám další skok.

„Děkuju, že jsi to navrhl,“ řeknu a otočím se na něj. Je krásným stínem, jen v očích mu září hvězdy. Jako by sám byl z kusu nebe. „Strašně se mi tu líbí a… Miluju tě.“

Na chvilinku všechno ustrne – a pak jako by jeho oči zazářily ještě víc.

„Už ti to chci říct hrozně dlouho, ale bál jsem se, že mě budeš mít za debílka. Taky tě miluju, Poppy.“

Znovu mě k sobě přivine a moje paže ho obepnou tak jako už mnohokrát. Ale tentokrát mi objetí připadá jiné. Pevnější. Oba se třeseme, smějeme, cítíme útěchu, kterou nedokážu vysvětlit. V jeho náručí cítím naprosté bezpečí. Naprosté přijetí.

„Něco pro tebe mám.“ Svěsí ruce a něco vytáhne z kapsy. Je to náhrdelník. Zaznamenám záblesk řetízku, z něhož visí přívěsek.

„To jsi přece nemusel.“

„Já vím, ale chtěl jsem. A třeba se ti nebude vůbec líbit, takže s děkováním bych ještě počkal.“

Zasměju se, zatímco mi ho opatrně zapne. Potmě sáhnu po přívěsku. Je to tenký proužek kovu, dvakrát zahnutý, se špičkou. Srdce.

„Děkuju. Je krásný.“

„Vážně?“

„Vážně. Moc se mi líbí. Miluju tě.“

„Já tebe taky.“ Ve tmě to nevidím, ale slyším, jak dělá své obvyklé gesto: prstem si na látku kabátu přes hruď obtáhne tvar křížku. „Na smrt přísahám.“

Stoupnu si na špičky a on mě k sobě přitáhne a políbí – hluboce, něžně. Beze spěchu. Moře se do mě nahrne, víří mi každým nervem, utápím se ve štěstí. Utápím se v něm.

Tyhle polibky chci cítit každý den až do konce života.

Otočíme se k třpytícím se hvězdám a jejich odrazům v moři pod útesem. Noční obloha, on, naše láska – je to zázrak.

Znovu se o něj opřu, nechám se v jeho náručí chovat jako miminko a usmívám se.

„Odsud jsou určitě vidět skvělé západy slunce,“ vydechnu. „Mohli bychom sem vzít Clemmie, až zase přijede. Hrozně se těším, až se poznáte. Myslím, že se budete mít rádi.“

„Určitě. Tvoje sestra mě bude milovat. To ti zaručuju.“

Rukama mi přejede přes paže k ramenům a dlaněmi mi spočine na zádech.

A pak mě strčí ze srázu.

Kapitola první

O šest měsíců později

Na západy slunce mě nikdy moc neužilo, ale Poppy je měla ráda.

Před lety, když byla ještě malá a naši mě vždycky v neděli odpoledne pověřili hlídáním, chtěla courat všude možně po Londýně a hledat nejlepší místo, odkud by se daly pozorovat. Začalo to jako jednoduché výlety, ale postupem času přerostly v nedělní expedice: provázela jsem ji mezi stanicemi metra s hodinkami a zpaměti naučenými časy západů; ona nosila opotřebovanou turistickou mapu a fixku na odškrtávání míst, která už jsme vyzkoušely. Vzala jsem ji do každého parku, na každý most a každou bezplatnou vyhlídku. Celé jedno odpoledne jsme se spolu choulily pod deštníkem na Primrose Hillu a ona prosila, abychom „ještě aspoň chviličku počkaly, třeba se to přežene“, zatímco lilo, vítr skučel, já měla opršené brýle a jí se mapa vzdouvala v ruce. O několik let později mi řekla, že Primrose Hill je její nejoblíbenější místo, že tam má nejlepší vzpomínku na západ slunce, ale tehdy jsme neviděly nic než šeď. Asi se tam ještě někdy vrátila beze mě.

Takhle se snažím si ji pamatovat: tváře zrůžovělé v dešti, zrzavé kudrliny rozcuchané větrem; bosé nohy vykukující zpod závěsu vedle její postele, zatímco nadšeně šeptá o dopadajícím sněhu nebo paprscích měsíce nebo mihotání světla při východu slunce a prosí, abych se také šla podívat.

Skoro ji slyším, skoro cítím, jak mě tahá za ruku, jako to dělávala.

„Clemmie, to ti je nádhera! Otoč se, koukni. Koukni!“

Ale já se neotočím. Nekouknu se. Pokračuju po jednotvárném šedém chodníku, dokud se nestočí ke stanici metra a přírodní světlo nevystřídá umělé. Zamířím do podzemí.

To moje sestra milovala západy slunce, ne já.

Nástupiště je plné lidí. Jdu po něm, proplétám se mezi páry, které se vracejí z večeře, a studenty, kteří právě vyrazili na noční tah. V tunelu zaskřípe vlak a vytlačí před sebou nápor špinavého vzduchu. Dorazí za dvacet vteřin, možná míň. Na opačném konci nástupiště je na zdi připlácnutý plakát Linky důvěry Velké Británie s telefonním číslem a zeleným nápisem: I když si připadáte úplně sami, s námi můžete mluvit kdykoliv.

Jinými slovy: Neskákejte.

Rozhlédnu se po lidech okolo, prohlížím si jejich tváře. Dřív jsem si myslela – i když nijak hluboce jsem nad tím nikdy nedumala –, že poznáte, když se někdo chystá na sebevraždu. Takoví lidé přece budou vypadat smutně, ubrečeně, budou se chovat zvláštně, ne? Budou rozhlašovat, jak nesnášejí život. Budou mít na krku pověšenou obří ceduli s blikajícími neonovými světýlky a nápisem: Mám depku a brzy se vším skoncuju!

Realita je jiná.

Lidé pomýšlející na sebevraždu se usmívají. Chodí do práce, na nákupy, mávají na sousedy. Skrývají svoje pocity před těmi, které mají rádi.

V Británii se podle statistik ročně zasebevraždí 6 500 lidí, z toho většinou muži mezi pětačtyřicítkou a padesátkou, případně teenageři a mladí dospělí – ale právě teď, na tomhle nástupišti, může na sebevraždu pomýšlet kdokoliv.

Tamten muž v obleku má třeba problémy v práci, prochází si rozvodem, prohrává bitvu o péči o děti a nemá s kým o tom mluvit. Stará paní, která sedí sama na lavičce a plete, mohla právě přijít o manžela, se kterým žila padesát let. Veselá prodavačka v supermarketu je třeba na antidepresivech. Holka, která se směje a dělá vtípky s kamarády, možná po letech šikany necítí uvnitř nic než prázdnotu.

Člověk třeba v jednu chvíli zpívá koledy, tančí v kuchyni, září vřelostí, radostí a láskou, dělá si milion nadějí do budoucna – a druhý den si vezme život.

Jako Poppy.

Vlak se přiřítí přede mě, hluk a vítr mi zfackují tvář a vytrhnou dlouhé hnědé prameny z culíku. Zavřu oči, před kterýma se mi míhají vozy, a stojím tam: pod nohama cítím vápenatou půdu, okolo fičí slaný vítr, hluboko, hluboko pod útesem burácejí vlny.

Ne každý člověk se sklony k sebevraždě zavolá na krizovou linku. Někteří volají kamarádům, těm, které milují. Nešťastní lidé někdy jen potřebují někoho, kdo s nimi bude mluvit, kdo je zná, vezme je za ruku a odvede od srázu.

To Poppy tu noc potřebovala. Potřebovala vědět, že všechno bude dobré. Potřebovala vědět, že ji milujeme. Proto mi zavolala, když stála ve tmě na okraji útesu.

Ale já nevzala telefon.

A ona skočila.

u u u

Vyjdu ze stanice Aldgate a vydám se po své obvyklé cestě přes čtvrť Whitechapel. Chodník na několika místech zabírají hloučky turistů shromážděných okolo průvodců, kteří do nechutných detailů popisují vraždy Jacka Rozparovače a ukazují místa činu, jež od viktoriánů už dávno vybourali a přestavěli na bytové domy.

Morbidní způsob, jak si připomínat pět zavražděných žen: jejich životy se smrskly na pár strašidelných fotek a zastávek na prohlídkové trase. Byly to lidské bytosti, než se staly oběťmi. Lidi na to zapomínají.

Když dojdu na linku důvěry, je už tma. Zamířím dovnitř, vyjdu několik poschodí a na recepci se zapíšu do knihy příchodů a odchodů. Clementine Harrisová, 21:52. Naše pobočka je jednoduchá kancelář se vstupní halou, kuchyňkou, několika soukromými místnostmi a telefonním centrem. Na každém rohu stojí květináč s pokojovkou a všude, kde to jde, jsou rozmístěné krabičky s kapesníky. Bílé stěny jsou pokryté nástěnkami a plakáty s povzbudivými hesly v přátelských fontech.

I když si připadáte úplně sami, s námi můžete mluvit kdykoliv.

Nepomohla jsem Poppy, když mě potřebovala nejvíc, to už nikdy nezměním, ale můžu pomoct dalším lidem.

Je tolik dalších, kteří potřebují pomoc.

„Clementine?“ Brenda, jedna z vedoucích pobočky, na mě zamává z kuchyňky naproti místnosti s telefony a posunkuje, abych šla za ní, zatímco připravuje několik čajů. „Nečekala jsem tě tu tak brzy. Nebyla jsi na noční před pár dny?“

„Jo, z pátku na sobotu. Snažím se dělat dvě nebo tři do týdne.“

Brenda semkne rty a rozlévá mléko do čajů. „Clementine, nesmíš to přehánět. Jsme rádi, že tě tu máme, ale po dobrovolnících nežádáme víc než dvě noční směny měsíčně. Měj prosím na paměti, že po tobě nikdo nechce, abys pracovala víc než tři čtyři hodiny týdně, ať už ve dne, nebo v noci.“

„Mně to nevadí,“ odpovím a podám jí víčko od mléka, které hledá. „Mám čas.“

„O čas nejde. Naslouchání může být hodně vysilující proces a ty jsi tu pořád ještě nová. Třeba špatně odhadneš, kdy už je toho na tebe moc. Nechtěla bych, aby se to na tebe začalo sypat.“

„Nic se na mě nesype.“ Podám Brendě lžičku na cukr a uklidím mléko – cokoliv, aby se tahle konverzace už chýlila ke konci. „Ráda pomáhám.“

„Jo, to jsem si všimla.“ Usměje se. „No, pokud se cítíš dobře, nikdo ti tady škrtat směny nebude. Ale přijď za mnou, kdyby něco, ano?“

Vezmu několik hrnků a nesu je společně s Brendou do telefonní místnosti. Někteří dobrovolníci už jsou na telefonu, hrbí se nad stoly se sluchátky na uších, jiní si čtou nebo si tiše povídají, aby jim rychleji ubíhal čas. Matně rozeznávám několik tváří, možná bych si vzpomněla na pár jmen, ale i ti, které vůbec neznám, mi přátelsky mávají na pozdrav a mile se na mě usmívají. Tak je to tady vždycky.

„… Buckinghamský palác je pro Friedu tamhle u dveří, já si vezmu Londýnské oko a našemu Picassovi necháme Tate Modern.“

Postavím poslední z hrnků s londýnskými památkami před muže s tmavými kudrnatými vlasy. Opírá se v křesle, boty na stole, kreslí si do bloku a na uších má sluchátka.

„Díky,“ naznačí pohybem rtů. Pak se vrátí k volajícímu, kterého má na lince. „Chcete o tom mluvit?“

Za zády nám zazvoní telefon a jeden z operátorů ho vezme, ale po chvíli ho položí a znovu se začte do knihy.

„Další prozváněč,“ zamručí Brenda. „Poslední dobou se s nimi roztrhl pytel. Alan jich tuhle napočítal šestadvacet! To bude touhle roční dobou.“

„Proč by měla roční doba vliv na to, že víc lidí hned po vytočení čísla zavěsí?“

„Většinou jsou to mlaďasové. O prázdninách mají puberťáci víc času na volání z legrace, a v srpnu pak dostanou výsledky zkoušek. Chudáci z toho mají stres. Sebrat kuráž a vytočit číslo je jedna věc, ale odvážit se mluvit je zase úplně jiná.“ Brenda se dotkne mojí paže. „Ty jsi nechtěla čaj? Zapomněla jsem se zeptat.“

„Ne, nechtěla. Děkuju.“ Stáhnu si batoh a zaberu volný stolek v rohu, stranou od ostatních. „Už se chci pustit do práce.“

„Dobře, ale nezapomeň, co jsem ti říkala. Žádné přehánění.“

Vrátím jí úsměv. „Nepřeženu to.“

Vybalím si batoh. Poskládám si věci jako vždycky: těžký pořadač nalevo, zápisník napravo, propiska zmáčknutá a připravená ke psaní.

Na první pohled by to mohl být můj pracovní stůl v harvardské knihovně. Seděla bych zašitá v rohu sekce molekulární biologie, před sebou otevřenou složku s barevnými záložkami, zatímco Jenna by si vedle mě tiše mumlala něco z tlusté učebnice, kterou by listovala. Mohla by to být šprtací a kofeinová noc, noc plná poznatků a pokroků.

Ale není.

Sednu si a otevřu pořadač. Je to návod k obsluze linky důvěry, který jsem si dala dohromady z obdržených materiálů a absolvovaných školení, a pokrývá všechny možné scénáře, které mohou během hovorů nastat. Mám tam zdroje a telefonní čísla, na které můžu lidi odkázat, jasná fakta, kterými jim můžu pomoct, ale i doporučené odpovědi. Teď okolo mě zní ozvěnou od ostatních operátorů.

„Jak se cítíte?“

„To mi je líto, musí to být těžké.“

„Chcete o tom mluvit?“

Jejich slova jsou prodchnutá uvolněným, nenuceným soucitem, jako by pro ně bylo úplně přirozené utěšovat ostatní.

Pro mě to přirozené není.

Já potřebuju manuál.

Telefony zazvoní jen sem tam, a tak čekám, až přijde řada na mě. Listuju šanonem, znovu pročítám nazpaměť naučené věty a na mobilu projíždím obvyklá fóra na Redditu: r/PozustaliPoSebevrazde a r/SebevrazdaPrevence. Odpovím na několik vláken s názvy jako Už chci bejt mrtvá, Nestojím za nic nebo Řekněte mi někdo, ať to nedělám.

I na to potřebuju manuál.

Když po půlnoci zazvoní telefon u mě, jsem připravená. Zhluboka se nadechnu, soustředím se a zbytek místnosti vypustím. Zmáčknu tlačítko přijetí hovoru.

„Dobrý den, Linka důvěry Velké Británie.“

Ze sluchátek se ozývá zvuk, jemné praskání statické elektřiny nebo dýchání, a tak poznám, že na druhém konci linky někdo je. Ale nic neříká. Očima přejedu seznam v pořadači, kterým se řídím pokaždé, když zavolá někdo nový. Sdělte volajícímu, že jste tu pro něj a chcete mu naslouchat. Dejte najevo zájem. Buďte laskaví. Poskytněte mu důvod k důvěře.

„Chcete si o něčem promluvit?“ zeptám se a snažím se o jemný a přívětivý tón, ale zároveň pevný, aby působil, že mám věci pod kontrolou. „Jsem tady a ráda vás vyslechnu, když budete chtít.“

Pořád nic. Slyším další zvuk, jako by se o mobil něco otřelo. Třeba je to další z prozváněčů, o nichž mluvila Brenda: zavolají sem, nemluví a pak téměř okamžitě zavěsí. Nebo je to otravný telefonát od úchyla nebo někoho, kdo chce mařit náš čas.

Anebo je to skutečné. Třeba je to nejdůležitější hovor něčího života.

I kdyby si tenhle člověk připadal úplně sám, dokud budu na lince, sám nebude.

„Vím, že tam jste,“ řeknu. Za každou větou se odmlčím, abych dala volajícímu prostor. Myslím na to, co předtím říkala Brenda. „Vím, že mluvit s někým cizím může být děsivé, ale od toho tu jsem. Cokoliv mi řeknete, zůstane mezi námi a nebudu vás za to soudit. Jsem tu pro vás. Klidně začněte mluvit, až se na to budete cítit.“

Ozve se tiché popotáhnutí a pak hlas. „Tak jo.“

Narovnám se v křesle, propisku v ruce. Jdeme na to.

„Dobrý den. Jak se cítíte?“

Čekám, ale odpověď nepřichází. Rozeznávám nějaký zvuk, ale nevím, co to je.

Volající nejsou vždycky mlčenliví. Někteří mě sotva nechají pozdravit a už na mě hrnou svůj životní příběh a na jeden nádech, aspoň to tak působí, ze sebe vysypou všechno, co potřebují. Takové telefonáty jsou mnohem jednodušší.

Znovu se podívám do šanonu. Buďte laskaví. Buďte empatičtí. BUĎTE TRPĚLIVÍ.

Spolknu přímou, zvědavou otázku, již jsem se chystala položit. Tyhle telefonáty nejsou přednášky, které můžu přerušit zvednutím ruky, ani učebnice, jejichž kapitoly můžu přeskočit, abych se dostala k části, která mě zajímá. Řídíme se tempem volajících a k hovoru je musíme jemně přimět, ne donutit.

Co by řekla Poppy?

„Mrzí mě, že cítíte potřebu sem volat. Vím, že ať už pociťujete nebo zažíváte cokoliv, je to asi velmi těžké, ale věřte mi, že jsem připravená naslouchat. Cokoliv máte na srdci, můžete mi to říct.“

Volím správná slova, ale nezní mi dobře. Snažím se být uklidňující, něžná, ale vyznívám prázdně a neupřímně. Jako bych předčítala z role, kterou jsem vůbec neměla hrát.

Ale asi to nějak funguje, protože volající odpoví.

„Já… už nechci tohle cejtit.“ Zní to jako mužský hlas. Tichý a utrápený.

Mrknu do manuálu. Nezapomeňte zjistit, co je účelem telefonátu. Volající má obvykle jeden centrální problém, a pokud mu tuto skutečnost zdůrazníte, můžete zvýšit pravděpodobnost zlepšení jeho psychické situace v budoucnu.

„A co teď cítíte?“ zeptám se.

„Nic.“

„Cítíte prázdnotu?“

„Ne, přijde mi, že už mi nic nezbylo. Že… všechno dobrý je pryč. Prostě… Tak strašně mi chybí.“

Zatímco potlačuje pláč, procházím barevné záložky ve svém pořadači a otevřu ho na jedné z nich: Rozpad milostného vztahu. Tenhle hovor už jsem párkrát vedla. Jsem připravená.

„Je strašný pocit, když se vám po někom stýská,“ přečtu slova natištěná na příslušné stránce a předstírám, že se mě netýkají. Následuje tip na otevřenou otázku, aby se volající rozpovídal. „Co se stalo?“

„Je pryč, ale… Není jí to podobný. Nedává to smysl. Nikdy to nedávalo smysl.“ Mohutně popotáhne. „To by neudělala. Ségra ne.“

„Sestra?“ Čtu ze špatné sekce. „Co se s vaší sestrou stalo?“

„Umřela. Prej…“ Ztěžka se nadýchne. „Prej to byla sebevražda.“

Teď se nádech v krku zadrhne mně. V duchu vidím Poppy, jak se na mě usmívá, vlasy jí v drdolu drží dva štětce. Všechno na ní je vřelé, jako by byla zalitá vycházejícím sluncem.

Odvrátím se od ní.

„To je mi líto,“ odpovím a listuju ve svém manuálu na stránku o truchlení. „Upřímnou soustrast.“

„Nedává to smysl. Byla v pohodě. Byla šťastná.“ S narůstajícím vztekem zvyšuje hlas. „Šťastný lidi se nezabíjej!“

Na to znám odpověď, i když zapsanou ji nemám. „Deprese postihuje více jedinců, než si kdokoliv z nás uvědomuje. Lidi skrývají svoje pravé pocity. I ten nejveselejší člověk může –“

„Tomu nevěřím. Možná ostatní, ale ona ne. Bylo to strašně náhlý. Prostě… to nedávalo smysl. Nechápu to. Nemůžu. Všichni říkaj, že to udělala, ale nikdo neřekne proč. Neměla žádnej důvod. Přišlo to zničehonic.“

Propiska se mi v ruce třese stejně, jako se mi v ní před šesti měsíci třásl mobil. Znovu slyším, co mi říká táta, protože jemu jsem telefon zvedla.

„Clem… Naše Poppy. Ráno tu byli od policie… že prý ji našli v moři a… a… Umřela, zlatíčko. Nezvládla to. Říkají… Bože můj, myslí si, že to udělala schválně.“

Donutím ruku, aby se přestala třást.

„Může být těžké pochopit důvody ostatních lidí, ale často –“

„Já nemluvím o ostatních, mluvím o Rachel! Svojí sestře! A ta mi všechno říkala!“ Několikrát popotáhne a slyším, jak polyká slzy. Má tam lahev, ozývá se šplíchání tekutiny o sklo. Uvědomuju si, že od začátku neartikuluje úplně zřetelně.

„Furt jsme si povídali,“ zamumlá. „Všechno jsme si říkali. Byli jsme kámoši. Vždycky jsem ji podržel, vždycky. Vždycky jsem si na ni udělal čas. Jestli se chtěla zabít, proč mi to neřekla?“ S nechutným zvukem si znovu lokne z lahve. „Proč se ani nerozloučila?“

O tomhle v manuálu nic není. Není v něm sekce označená Jak se vyrovnat se sestřinou náhlou sebevraždou.

Kéž by tam byla.

„Chápu, že vám teď připadá nemožné zpracovat něco, co je pro vás nepochopitelné, ale časem to přestane tolik bolet. Čas má hojivé účinky.“

„Čas má hojivé účinky,“ zopakuje po mně posměšně. „Já měl času dost. Dva roky. Ale nelepší se to.“

„Dva roky?“

„Jo. A furt to bolí jako včera.“ Znovu si přihne a prázdně se uchechtne. „Ale po dnešku už to bolet nebude.“

Čtyři z pěti volajících na krizovou linku jsou lidi, kteří si potřebují s někým promluvit. Pátý volající přemýšlí nad sebevraždou – ale málokdy má skutečně v úmyslu si život vzít.

Dejte najevo, že situaci berete vážně, píše se v mém šanonu na stránce Chystá se na sebevraždu. Zeptejte se na zamýšlený způsob sebevraždy. Přimějte volajícího během hovoru přejít do jiné místnosti, než v jaké se právě nachází.

„Jak to myslíte, že už to nebude bolet?“ zeptám se.

Neodpoví. Slyším pohyb, možná se zvedá. Lahev s alkoholem – prázdná – dopadne s cinkáním na zem.

„Co se děje?“ ptám se. „Pomýšlíte na sebevraždu?“

Příliš přímá otázka. Vysměje se mi do telefonu, ale v jeho smíchu není žádná radost. Dýchá ztěžka a nepravidelně. Vyjde z něj tiché, ztrápené zaskuhrání.

„Podnikl jste dnes večer nějaké kroky k sebevraždě?“

„Jo, spoustu kroků.“

„Jak to myslíte?“

„Deset pater.“

Okamžitě začnu do zápisníku připravenou propiskou čmárat výpočet, i když už vím, co to znamená. Deset pater je pořádný panelák, výšková budova. Aspoň třicetimetrová.

„Kde jste?“

„Jako proč, abyste zavolali cajtům, ať mě přijedou zastavit? A znova zavřít do blázince?“

„Ne, to neděláme. Váš hovor je anonymní. Tím pádem o vás mám jen ty informace, které mi sám poskytnete, a můžu je předat složkám záchranného systému jedině s vaším svolením. Když mi řeknete svoje jméno a adresu, můžu –“

„Ne! Žádná adresa, nic nepovoluju.“

„V pořádku, nemusíme zacházet do detailů. Jen bych chtěla vědět, jestli jste v bezprostředním ohrožení života. Kde jste?“

„Na střeše.“

Zvláštní praskavý zvuk v pozadí zesílí: vítr. Stojí tak vysoko, že slyším, jak okolo něj šlehá.

On vážně skočí, stejně jako Poppy.

To nemůžu dovolit.

„Stojíte na okraji střechy?“ zeptám se klidně, jako bych se ptala, kdy má narozeniny. Tak se to píše na první stránce mého manuálu: Volající mají často pocit, že se nedokážou vyznat ve vlastním životě a uspořádat si ho. Buďte klidným, stabilním hlasem, kterého se mohou přidržet.

„Jo, jsem na kraji.“

„Nechtěl byste poodstoupit nebo se vrátit ke schodišti? Abychom si mohli povídat?“

„Už jsme si dopovídali.“

„Ještě jsme si neřekli všechno.“

„Ne! Už si nemáme co říct.“ Z jeho slov je zase cítit vztek, zase hůř artikuluje. Je troufalejší. Dodal si kuráže. „Už nechci mluvit. Leze mi to krkem, stejně nikdo neposlouchá. Prostě… prostě akorát chci, aby to skončilo.“

Ozve se něco jako funění. Zvuk fyzické námahy.

Šplhá. Chystá se skočit.

„Řekněte mi o Rachel,“ pokusím se ho rozptýlit.

„Srazil ji vlak.“

Škubnu sebou. „Ne, myslela jsem, jaká byla. Jako člověk. Jako sestra?“

„Byla šťastná. Měla plány. Tohle…“ Slzy jsou zpátky. Možná nikdy nezmizely. „Tohle by neudělala. Furt jim to říkám, ale neposlouchaj. Je jim to jedno. Nenechala ani dopis na rozloučenou, ale jim je to jedno. Neudělala to!“

„Máte na koho se obrátit,“ odříkávám a pročítám manuál. „Existují poradci, podpůrné skupiny pro pozůstalé. Mohou vám pomoct vaši ztrátu zpracovat.“

„Ne!“ zakřičí. „Už nechci. Zkoušel jsem to! Zkoušel jsem prášky a doktory a měsíce ve cvokhausu. Pořád vám říkají, ať to přijmete, musíte to přijmout, ale já to přijmout nemůžu. Nedává to smysl. Prej jsem blázen, ale ona by to neudělala. Nikdy by to neudělala. Ale já jo. Já to udělám.“

Vítr zesílí. Představuju si volajícího bez konkrétního tvaru, jak stojí na kraji výškové budovy a jednou nohou pohupuje ve vzduchoprázdnu. Pláče. Nenávidí se. Touží po životě, který už nikdy nebude mít. Chystá se ukončit ten, který má.

A Poppy stojí hned vedle něj a chystá se na totéž.

Moje příručka říká, abych naslouchala a respektovala rozhodnutí volajících – i když se rozhodnou zemřít. Ale nemůžu.

Rozpřáhnu okolo něj paže a stáhnu ho z okraje střechy.

„Počkejte! Prosím, nedělejte to.“

Ze sluchátek je slyšet statické praskání větru. A dech.

„To nemáte říkat,“ zamumlá tiše.

„Já vím. Respektuji vaše rozhodnutí, vážně, ale…“

Na tohle v mém manuálu žádná stránka není. Podle něj mám naslouchat, ne mluvit – ale naslouchání tomuhle člověku nepomůže. Odstrčím pořadač a sundám si brýle, abych si mohla zakrýt oči. Musím správná slova najít jinde.

„Moje sestra si vzala život před půl rokem, taky bez rozloučení. Vím, jak je to matoucí, když neznáte důvod smrti milovaného člověka, a znám ten pocit, že to nemůže být pravda, že se někdo určitě spletl, protože vaše sestra by se přece nikdy, nikdy…“ Promnu si čelo a povzdechnu. „Také mi nedávalo smysl, co se jí stalo, ale sebevražda málokdy dává smysl. Když je někdo hluboce nešťastný, je to pro něj dostatečný důvod. Myšlenky na sebevraždu jsou samy o sobě důvodem. Smrt mojí sestry působí, že jí to není podobné, ale ve skutečnosti jí to podobné je, protože to udělala. Rozhodla se tak. A když se nad tím zamýšlím… Náznaky tam byly. Něco nebylo v pořádku, teď už to vím. Možná že i u vaší sestry se projevily nějaké náznaky? Možná že když si je přiznáte, pomůže vám to přijmout její rozhodnutí, i když ho nechápete.“

Muž na lince neodpovídá.

„Haló? Jste tam ještě?“

„Vy jste ten důvod,“ hlesne.

„Cože?“

„Projevovaly se u ní náznaky a vy jste je přehlížela. Bylo vám to jedno. Vaše sestra volala o pomoc a vy jste ji zazdila. Vy jste důvod, proč je mrtvá.“

Poprvé se rozmluví, aniž bych ho pobízela.

„Lidi si myslí, že jsem jako vy, že jsem byl moc zahleděnej do sebe, než abych si všimnul, že jí něco bylo, že jsem ji nechal umřít, ale to není pravda. Vždycky jsem se jí věnoval. Kdyby ji něco trápilo, tak bych to věděl, ale tam nebylo prostě nic. Nic! Stotisíckrát jsem se nad tím zamejšlel. Žádnej vzkaz na rozloučenou, žádný náznaky, žádnej důvod. Ani při vyšetřování příčiny smrti nic nenašli.“

Znovu se mi podaří zformulovat slova. „Vím, že může být těžké to přijmout, ale vaše sestra měla svoje důvody. Pro pozůstalé nemůže žádný důvod být –“

„Ale ona žádnej důvod neměla! Proč mě neposloucháte? Vy jste úplně stejná jako oni, že jo?“

„Kdo?“

„Ostatní. Všichni. Máma, policie, debilní koroner. Všichni říkaj, že závěr vyšetřování je definitivní. Sebevražda. Případ uzavřen. Ale oni ho ani neotevřeli!“ Jeho řeč je překotnější, zoufalejší. „Prostě viděli ženskou, kterou srazil vlak, a řekli si, že to byla sebevražda, a pak jí rozebrali život na kousky, aby prokázali sebevraždu, místo aby přišli na to, co se fakt stalo. Nezajímali se o ni, o to, jaká byla nebo jestli se jí tohle podobá. Řekli, že skočila pod vlak, ale neskočila. Já vím, že neskočila. Mám důkaz. Ale neposlouchaj. Nikdo nikdy neposlouchá. Šoupli mě do blázince, napráškovali, ale neposlouchaj. Nikdo mi nevěří.“

Nasadím si brýle a popadnu manuál, zběžně v něm listuju, snažím se něco najít, cokoliv. Neměla jsem se od něj odchýlit. To byla chyba. Mám naslouchat, ne mluvit.

„Doporučím vám podpůrnou skupinu. Po celé zemi máme výborné skupiny. Kde se nacházíte? V jaké správní oblasti?“

„Ne! Žádný podpůrný skupiny. Mám toho po krk. Už mě nebaví bejt jedinej člověk, kterej říká něco, co má hlavu a patu, zatímco mě všichni ostatní považujou za magora. Už mě nebaví, že mi nikdo nevěří. Už mě nebaví, jak… jak mi chybí.“

Prsty se mi třesou, zatímco listuju šanonem. Musí existovat způsob, jak mu pomoct. Vždycky existuje řešení.

„Časem se to zlepší,“ chytím se natištěné fráze. „Časem se to všechno zlepší.“

„Tohle ne. Ne, dokud je ten člověk na svobodě.“

„Koho myslíte? Jaký člověk?“

„Ten člověk. Ten, co Rachel strčil pod vlak.“

Propiskou ryju do zápisníku, z hrotu krvácí inkoust.

„Vy mi taky nevěříte, co?“

„Já…“

„Věděl jsem to. Nikdo mi nevěří. Prej neumím přijmout realitu, ale to oni zavíraj oči před pravdou. Zkoušel jsem myslet jako oni, přijmout to, ale nešlo to. Ona to neudělala. Nemůžu to prokázat, nemůžu prokázat nic, ale vím, co se stalo. Vím to. A už s tím nemůžu žít.“

Ze staženého krku se mu vydere utrápený nářek a rozpláče se.

„Prosím,“ naléhám a říkám si, jak ráda bych znala jeho jméno, „odstupte od toho kraje a promluvme si. Vím, že vám to teď připadá těžké, ale nechte mě pomoct. Určitě se najde něco, co pro vás můžu udělat.“

Povzdechne si a pak se nadechne. „Něco jo.“

Vítr okolo něj se trochu utišil. Uklidnil se. I on je klidný. Možná že teď s ním najdu společnou řeč, přesvědčím ho, aby –

„Nikdo mi nevěřil, ale můžete mi věřit vy. Můžete udržovat pravdu při životě. Pro Rachel.“

„Ne, prosím, počkejte –“

„Ať říkají cokoliv, moje sestra se nezabila. Byla zavražděná.“

Než stačím říct cokoliv dalšího, ozve se zalapání po dechu, rachot, nejasné skučení větru, a nakonec tupý náraz.

Konec hovoru.

Kapitola druhá

Ze sluchátek se nic neozývá. Žádné statické praskání větru, žádná slova. Jenom tíživý, mrtvý tón nicoty.

Někde v Británii se pádem právě zabil muž – a já jsem jediná, kdo to ví.

„Jsi v pořádku?“

Někdo je vedle mě. Přisunulo se ke mně kancelářské křeslo, naklání se ke mně muž, dlaní mi spočívá na opěradle. Vytřeštěně se dívám před sebe.

„Skočil,“ slyším se říkat. „Skočil ze střechy.“

Mozek mi přehrává zvuky: zalapání po dechu, vítr, náraz. Pak se přidají další.

Moře pleskající o skály.

Ženský křik.

Poppyin křik.

„To mě hrozně mrzí, že jsi to musela slyšet,“ broukne muž. „Neumím si to představit.“

Odložím sluchátka na stůl. Šanon mám pořád otevřený na stránce s kontakty: seznamem desítek webových stránek a telefonních čísel, o která volající nestál.

Nechtěl si to nechat rozmluvit. Chtěl umřít.

Ale proč zalapal po dechu?

Slyším to pořád dokola. Když šlápl do prázdna, zalapal po dechu. Lekl se. Vyděsil se.

Litoval.

Měla to tak i Poppy? Litovala, když umírala? Chytala se vzduchoprázdna a křičela o pomoc, když padala? Křičela, dokud nedopadla? Křičela, i když ji nikdo nemohl slyšet?

Měla jsem vzít ten telefon. Měla jsem ji vyslechnout a zastavit. Měla jsem –

„No tak,“ chlácholí mě muž a konečky prstů se dotkne mého ramene. „To nic. Všechno je v pořádku.“

Zvednu oči od pořadače s nepoužitými odkazy a zbytečnými poznámkami a obrátím se na muže vedle sebe. Má vlídné oči. Jsou hnědé jako jeho vousy a kudrnaté vlasy stažené do rozcuchaného culíku a dívají se na mě. Je vysoký a široký v ramenou, ale hlas má jemný a dost tichý, aby od naší konverzace odstřihnul ostatní dobrovolníky v místnosti. Zapomněla jsem, že tu jsou. Dál čekají na konec směny, tiše si povídají nebo pokračují ve čtení. Netuší, že právě umřel člověk.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptá se vlídně.

Ruce na stole se mi třesou.

„Zkoušela jsem ho zastavit, ale stejně to udělal. Nedokázala jsem ho zachránit.“

Muž zavrtí hlavou a druhou rukou mi pevně stiskne zápěstí.

„Věděl, co chce udělat, a udělal to. Nemohla jsi to ovlivnit, dobře?“ Jemně mi promne rameno. „Slyšel jsem tě. Snažila ses získat informace, abys mu mohla pomoct, ale nechtěl ti je dát. Udělala jsi pro něj všechno, co jsi mohla. Nechtěl, aby to dopadlo jinak.“

Napůl se na mě usměje, aby mě povzbudil, a znovu mi stiskne zápěstí.

„Nemůžeš za to, Clementine.“

Tomuhle chlapovi jsem dávala hrnek s čajem. Usmál se na mě, měl hovor a kreslil si u toho. „Chcete o tom mluvit?“ zeptal se volajícího stejně vlídně a něžně, jako teď mluví se mnou.

Jako bych byla jedna z nich.

Odkašlu si, položím ruce na klín a narovnám se. Pořád se ke mně naklání, ale stáhne ruce na svoje kolena.

„Vím, že za to nemůžu,“ řeknu. Strčím si za uši několik uvolněných pramínků vlasů – těch, které mi vylétly z culíku na nástupišti v metru. „Jenom je to poprvé, co se mi tohle při hovoru stalo.“

Muž přikývne. „Je to drsná zkušenost. Většinou nám sem volají, protože si chtějí popovídat nebo se nechat přemluvit, ať to nedělají, ale když ti zavolá někdo, kdo se už rozhodl… Občas chtějí, aby s nimi na konci někdo byl. Taky už jsem poslouchal, jak někdo pomalu odchází. Je to hrůza, ale je v tom i taková klidná smířenost.“

V mém hovoru klidná smířenost nebyla. Můj volající se postupně nepoddával něžné ukolébavce konejšivých slov. Jeho konec byl prudký a brutální.

Cítil strach, lítost a na zlomek sekundy nepopsatelnou bolest.

A možná byla delší než zlomek sekundy. Možná ho pád nezabil. Možná je pořád částečně při vědomí a umírá pomalinku, pořád tu bolest cítí, utápí se v ní.

Doufá, že žena, se kterou mluvil po telefonu, ho nějakým způsobem zachrání.

Myslela si tohle i Poppy, když padala?

„Tak co, nepůjdeme to říct Brendě?“ zeptá se muž. „Bylo by fajn to probrat, udělat si jasno.“ Znovu se dotkne mého zápěstí a pokrčí rameny. „Je normální, že se po takovém hovoru cítíš špatně.“

„To je v pořádku.“ Potlačím svoje myšlenky a usměju se na něj. „Byl to jenom šok, nic víc. Jsem v pohodě.“

Povytáhne obočí. „Vážně?“

„Jasně. Doopravdy.“

Zaměstnávám se urovnáváním stolu a přípravou na další telefonát. V pořadači nalistuju stránku s úvodním seznamem, vedle položím propisku a otočím stránku v zápisníku. Z předchozího listu se mi na ni otisklo několik slov a pořád jsou čitelná: 10 pater. Rachel. Považuje sebevraždu za vraždu.

„Ale asi si půjdu odskočit.“

Znovu se usměju a odejdu z telefonního centra, než stačí cokoliv říct. Když procházím chodbou, Brenda na mě zamává ze svojí kanceláře a já na ni ještě stále s úsměvem mávnu taky. Nejdu na záchod. Vyjdu z kanceláře linky důvěry a zamířím ke schodišti, ale místo abych po něm sešla, jdu nahoru. Jdu na střechu.

Zase je po dešti. S přestávkami pršelo celý den, mohutné mraky přinesly prudké přeháňky, mezi nimiž pravidelně problesklo slunce a vyčistil se vzduch.

Kdysi jsem Poppy řekla, že když před setměním hodně prší, může z toho vyjít nádherný západ slunce, a ona to nikdy nezapomněla. Chodila se na západ dívat za každého počasí, v každé roční době. Nikdy žádný den neodepsala, dokud neskončil.

Nadechnu se čistého studeného vzduchu.

Když mi táta zavolal, aby mi řekl o Poppyině sebevraždě, nevěřila jsem mu. Proč taky? Ještě před dvěma měsíci byla stejná jako vždycky: poskakovala okolo mámy s tátou, zpívala koledy, kreslila, tančila, smála se, usmívala, švitořila o bakaláři na fakultě umění, o tom, jak je v Brightonu hezky a jaké malby má v plánu v druhém semestru.

Takovou jsem ji znala celý život. Byla o šest let mladší a neustále mě vyrušovala od učení, aby mi řekla něco o liškách nebo mě vytáhla z domu na západ slunce. Denně mi nechávala kresbičky na zrcadle v koupelně, a vždycky když jsem se vrátila ze školy domů na svátky, dala mi dopisy, které si pro mě schovávala.

Byla to kreativní, energická holka, která překypovala radostí.

Ale byla plachá. Podle dětské psycholožky, za níž ji máma vzala, trpěla sociální fobií: extrémní nervozitou mezi lidmi. Ve škole pro ni bylo těžké se skamarádit. Nerada vycházela z domu, zvlášť když měla jít sama. S cizími lidmi nemluvila. Když jsme šli na večeři, schovala se za jídelní lístek a rodiče objednali za ni. Odmítla nastoupit na výtvarný tábor, kam ji táta jednou v létě zapsal, celou cestu plakala a nechtěla se pustit mojí ruky, když jsme se ji tam pokusili nechat. Poslední tři roky mě doma po návratu z Harvardu čekal balíček dopisů na posteli, protože zkrátka nezvládla dojít na poštu a poprosit tam člověka, aby je poslal letecky.

Tohle byly náznaky.

Po Vánocích, během nichž celou dobu zpívala a básnila o prvním semestru na škole, až jsem to ani nemohla poslouchat, jsem se vrátila do Bostonu a pokračovala v doktorandském výzkumu. Byly jsme v kontaktu čas od času: lajkla jsem jí třeba článek, který mi sdílela, nebo mi poslala svoji poslední fotku západu slunce v Brightonu. Ani jednou jsem se jí nezeptala, jak se má, protože mě nenapadlo, že je to potřeba. Měla jsem v paměti její vánoční úsměvy, ne dětské strachy. Už jsem byla z domu tak dlouho, že jsem předpokládala, že ji tyhle věci přešly.

Vůbec mi nedocházelo, že je opuštěná a osamělá, že se pořád schovává před těmi samými strachy, jen v jiné ložnici. Ani jednou mě nenapadlo se zeptat, jestli je vlastně v pohodě. Možná že kdybych se zeptala, věděla bych, že v pořádku není. A kdybych to věděla, mohla jsem něco udělat. Mohla jsem ji zastavit.

Měla jsem ji zastavit.

Jenže já jí nezvedla telefon. Ignorovala jsem ho. Hlasovou schránku jsem si poslechla až druhý den ráno, kdy už jsem věděla, že je mrtvá.

Znovu slyším nahraný zvuk, jako by se mi vysmíval: vítr foukající do mikrofonu, šplouchání vln. Ticho.

Ať mi chtěla říct cokoliv, už to nedokázala. Její poslední slova umřela s ní.

Znovu se mi vybaví vzteklá slova volajícího:

„Řekli, že skočila pod vlak, ale neskočila. Já vím, že neskočila… Byla zavražděná.“

Vážně tomu věřil. Navzdory vyšetřování, léčení a terapii, navzdory dvěma letům, během kterých se mohl se sestřinou smrtí smířit, byl skutečně přesvědčený, že ona by si nikdy život nevzala. Byl si jistý, že jí ho musel vzít někdo jiný.

Znovu myslím na tátův telefonát.

„Našli ji v moři a… a… Bože můj, myslí si, že to udělala schválně.“

Ani já jsem těm slovům nejdřív nemohla uvěřit. Přišlo mi, že to nemůže být pravda, že to k Poppy vůbec nesedí, jako by mluvil o cizí sestře. Ne o naší malé plaché Poppy, smějící se, neposedné Poppy se zářivýma očima, která mě v jednom kuse tahala za ruku. Na policii se spletli. To by neudělala. To by nikdy neudělala. Někdo si to prostě špatně vyložil. Určitě v tom bude něco dalšího. Tohle by udělat nemohla. Nedokázala by to. Neměla důvod…

Složím si ruce na hrudi, nehty se zaryju do paží.

Psychologické studie o truchlení pozůstalých v tomhle mají jasno: pokud se chcete se sebevraždou někoho blízkého vyrovnat, musíte ji přijmout. Pokud ji chcete překonat, musíte si tyhle otázky zakázat.

Muž, který mi volal, to nezvládl. Zatvrdil se v popření reality. Rozhodl se, že radši bude do smrti vinit přízrak neurčitého vraha, než aby se vyrovnal s budoucností, v níž bude muset čelit pravdě: že jeho sestra je mrtvá, protože mrtvá být chtěla.

Vzduch je studený a znovu začíná lehce mrholit. Betonová střecha se leskne, v loužích se odrážejí vyšší okolní budovy. Přejdu ke kraji.

Před šesti měsíci v ranních hodinách 23. února moje osmnáctiletá sestra dojela na kole na útes nedaleko Brightonu a skočila z něj. Byla to její volba. Její rozhodnutí. Nenechala vzkaz. Nikomu dalšímu nezavolala, aby se rozloučila. Zemřela tiše a o samotě.

A přála si to tak, jakkoliv já můžu chtít, aby to tak nebylo. Nemůžu ji omlouvat, nemůžu jako muž na drátě vysvětlovat, proč to určitě neudělala. Nemůžu se upnout na naději, která neexistuje.

Ano, měla jsem Poppy ten večer vzít telefon, měla jsem ji ubezpečit, že ji milujeme, že je úžasná a že má budoucnost, kterou stojí za to žít, ať už jí přítomnost připadá sebehroznější – ale nakonec na tom útesu byla, protože na něm chtěla být. Nikdo ji k tomu nedonutil. Nikdo ji nepřemlouval. Nikdo ji nestrčil.

Sama se rozhodla zemřít, a předstírat něco jiného je sobecký sebeklam.

Na kraji střechy je zídka, aby z ní člověk nespadl, ale rozhodně by se dala přelézt. Zvládl by to kdokoliv. I opilý, brečící muž.

Poppy stála na okraji útesu sama – ale s volajícím na střeše jsem dnes večer byla já. Pokusila jsem se ho zachránit a zůstala jsem s ním až do konce.

Aspoň jsem mu dala něco, co Poppy neměla.

Zamířím zpátky do místnosti s telefony. Kluk, který si se mnou předtím povídal, má nasazená sluchátka a mluví na dalšího volajícího stejně vlídným a jemným tónem jako předtím. Opírá se v křesle, jednu nohu má na stole, druhou překříženou přes ni, naklání hlavu na stranu a celý hovor si kreslí do skicáku, který má opřený na koleni. Vypadá uvolněně, pohodově. Je klidný i přes všechno, co k němu asi doléhá z druhého konce linky.

Poppy by tady nezvládla dobrovolničit a telefonovat s cizími lidmi, protože by jí v tom bránila její sociální fobie, ale kdyby to nějak překonala, byla by jako on. Instinktivně by jí naskakovala vlídná slova, empatie a soucit by z ní sálaly jako slunce, tak přirozeně, že by také zvládala při záchraně životů ještě kreslit.

Já – se svým manuálem předepsaných frází a nacvičenými reakcemi na projevy emocí – se na tohle nehodím.

Měla by tu být ona, ne já.

Sednu si ke svému stolu. Stojí na něm dva hrnky – jeden s Trafalgarským náměstím, druhý s Muzeem vědy – a ještě hromádka kostkového cukru, kalíšek s mlékem a tři sušenky s krémovou náplní. Na čtvercovém ubrousku je jako komiksová postavička nakreslený dobrovolník, se kterým jsem mluvila před chvílí: má vysoké šněrovací boty, džínovou košili, tmavé vousy a kudrnaté vlasy. Postavička na mě mává.

Nevěděl jsem, jestli jsi spíš na čaj nebo na kafe, tak jsem ti vzal obojí. A sušenky k tomu!

P.S.: Mimochodem jsem Jude.

P.S. 2: Jde ti to skvěle. :)

Otočím se na něj – na Judea –, ale dívá se jinam, věnuje se volajícímu. Vezmu si hrnek s Muzeem vědy a naliju si do kávy trochu mléka. Vůně mi připomene ranní laborku a noci prostudované v knihovně a pomůže mi se soustředit.

Znovu si zapnu telefon, připravená na další šanci správně poradit.

Jistým způsobem svému dnešnímu volajícímu závidím. Nemohl přijmout, že si jeho sestra vzala život, že byla nešťastná, a protože vinu za její smrt svalil na někoho jiného, vlastně si pro sebe Rachel zachoval. Když na Poppy myslím já, všechno je zabarveno smutkem: její úsměv se promění v nucený škleb, její smích zní prázdně. Ale sestra mého volajícího bude navždycky veselá. Její úsměvy budou jako motýli vystavení za sklem.

Jediný člověk, kterému můžu vyčítat smrt svojí sestry, jsem já sama.

Kapitola třetí

Zírám do stropu, zatímco mezerou mezi záclonami dovnitř dopadá pruh slunečního světla a z ulice ke mně doléhá hukot ranní dopravní špičky.

Zase se mi o ní zdálo.

Jsme na pikniku nebo možná na dovolené na pláži. Tahá mě od čtení a žadoní, abych s ní šla plavat. Směje se a zaječí, když vběhneme do vody, skáčeme ve vlnách, ale najednou ji nevidím. Už ji nedržím za ruku. Už se nesměje. Leží na vodě hlavou dolů, v zrzavých kudrnách zamotané chaluhy, nohy a ruce polámané. Okolo pluje kousek papíru, který vzápětí strhne proud: její vzkaz na rozloučenou. Její důvody. Navždy ztracené v moři.

Poppyino tělo jsem neviděla. Nějaký pán ráno venčil psa na útesech nedaleko Seafordu, našel Poppyino kolo a batoh a policie pak objevila tělo o několik hodin později na pláži pod srázem. Přestože měla v batohu občanku a na kraji útesu se našel i její mobil, museli ji rodiče jet do Brightonu identifikovat. Táta jel sám. Nechtěl, aby ji máma viděla. Ale řekl nám, že vypadala, jako by spala.

V mých snech nikdy nespí. Je polámaná, potlučená, nafouknutá. Přestože byla ve vodě jen několik hodin, moje podvědomí se soustředí na nejhorší možné scénáře, jakkoliv jsou z vědeckého hlediska nepravděpodobné. V jednom z mých snů jí rozmáčená kůže visela z kostí jako kusy hadrů na strašákovi. V jiném z ní maso ohryzaly ryby.

Jsem vděčná za noci, kdy leží hlavou dolů.

Zdálo se o sestře i mému včerejšímu volajícímu? Vracel se každou noc ke kolejím, kde zemřela, viděl před sebou zas a znovu, jak padá pod kola smrtícímu vlaku? A viděl skutečně tohle? Její sebevraždu?

Nebo její vraždu?

Posadím se a promnu si unavené rozbolavělé oči. Vím, co mě probudilo. V kuchyni je Liam, pouští si na plné pecky svůj nejoblíbenější playlist a ještě do toho dvakrát hlasitěji zpívá. I ostatní zvuky jsou mi povědomé: bouchá dveřmi od lednice, protože uklidil máslo a hned si vzpomněl, že chce vlastně i džem; téměř agresivně odhodí do dřezu použitý nůž. Vždycky snídá ve spěchu, lomozí a dělá nepořádek, protože musí hned běžet do práce.

Nasadím si brýle – ty želvovinové, které mi vybrala Poppy. Když se ráno probudím, už nezaberu. Někdy vstanu a jdu za Liamem, dám si silnou kávu a vedu s ním zdvořilou konverzaci, jakou jen můžou vést spolubydlící v malém bytečku, kteří se prakticky neznají. Ale dnes dveře neotevřu a vezmu do ruky mobil.

Zadám do vyhledávače: zprávy sebevražda smrtelný pád skok ze střechy muž nález těla Velká Británie. Prohlédnu několik stránek s výsledky, ale všechno jsou to staré zprávy o jiných lidech. Nic, co by se mohlo vztahovat k muži, s nímž jsem včera mluvila. Žádné jméno nebo fotka, které bych si mohla spojit s jeho hlasem.

Nejspíš je ještě brzy, aby to bylo ve zprávách. Není to ani dvanáct hodin a orgány musejí nejdřív uvědomit nejbližší příbuzné, než informaci sdělí tisku. Je třeba vyplnit dokumenty a dodržovat příslušné postupy.

Pokud ho tedy samozřejmě někdo našel.

Co když na něj žádný pán se psem ani žádný kolemjdoucí nenarazil? Možná je pořád venku, leží na nějakém odlehlém staveništi nebo za polorozpadlým domem. Slétají se na něj mouchy. Oči mu klovou ptáci.

Stejně jako Poppy si i jeho radši představuju hlavou dolů.

Mobil mi zavibruje v ruce, přišla mi nová zpráva. Je od Jenny. Vždycky jsou od Jenny.

Clem, ahoj! Zrovna vycházím z laborky (jsou 3 ráno! Já vím, konečně se na mně trochu podepsal tvůj špatnej vliv) a napadlo mě, že ti napíšu, když v Londýně vlastně máte normální lidskou hodinu. Jak se máš? Tady všechno v pohodě. Nemusím známkovat žádný bakalářský seminárky, takže jsem plně ponořená do pokusů. Ale chybí mi moje nejmilejší parťačka. Docela by se mi zase hodilo pár těch našich pyžamovejch brainstormovacích sedánků. Profesůrkovi nejspíš brzy dojde, že mozkem operace jsi byla celou dobu ty, a zařízne mi grant.

Strašně, strašně moc doufám, že jsi v pořádku, Clem. Víš, že se mnou můžeš mluvit kdykoliv. Fakt KDYKOLIV. Jsem tu pro tebe. Pa

Jenna Kimová. Její ikona se na mě usmívá, červené rty doširoka roztažené a hlava nakloněná, v pozadí rozmazaný bar. Je to nová profilovka. Dřív měla na fotce bílý plášť a dělala, že mžourá na prázdnou zkumavku – což je parodie mojí fotky, která se loni dostala do harvardského informačního letáku. Vlasy má taky jiné. Měla je rovně zastřižené po ramena a byly jednolitě, leskle černé, ale teď jsou delší a konce má zesvětlené.

Držím palec nad tlačítkem odpovědi. Třese se mi.

Tohle byl můj život. Harvard. Budovy z červených cihel, zelená prostranství, oranžové listnaté stromy. Dotek laboratorního pláště. Vůně knih. Jenna, která mě vezme za ruku, stejně jako Poppy ve snu, a vytáhne mě z knihovny do padajícího únorového sněhu.

„Tak pojď, Clem! Jde se slavit!“

Její hřejivý americký přízvuk se rozplyne do ticha a já zavřu aplikaci, aniž odpovím. Jako vždycky.

Od poslední noci v Bostonu se toho hodně změnilo.

Až příliš.

Odložím mobil zpátky na stůl a vstanu. Protáhnu se, až mi křupne v ramenou. Potřebuju kafe.

Moje ložnice je stejně bezvýrazná a nezabydlená jako v den, kdy jsem se přistěhovala, ale obývák je exploze Liama: ručně malované květináče rozveselují tmavé kouty, fleky na stěnách překrývají zarámované obrazy v bijících se barvách a na ošuntělé pohovce pro tři lidi je namačkaná duha deseti různých polštářků. Na malinkém jídelním stole máme solničku a pepřenku ve tvaru plameňáků. Lednice je pokrytá magnety z druhé ruky z cizích dovolených.

V kuchyni je ticho a Liam je pryč, ale stopy po něm jsou patrné všude: drobky z toustu, zbytky džemu, vlhký ručník pohozený na zemi před koupelnou na opačné straně bytu. Uklidím po něm, zatímco čekám, než se mi uvaří voda, ačkoliv na tabuli opřené na lince je křídou napsáno: Ať tě to ani nenapadne uklízet, Cleo! To je můj bordel! Dáme večer drink??

Poppy bývala jako Liam: u postele se jí hromadily použité hrnky, na zemi se válely včerejší ponožky. Vždycky byla příliš zaměstnaná tvořením, než aby měla čas na úklid. Když jsme s tátou jeli do Brightonu vyklidit její pokoj na koleji, vypadalo to tam přesně takhle. Nedopité čaje. Ponožky, které si už nikdy neoblékne.

Drhnu kuchyňskou linku stejně jako včera a předevčírem.

Liamova nepořádnost mi nevadí. Ani Liam mi nevadí. Nejdřív jsem si myslela, že bude, protože jsem si říkala, jak se asi s takovou osobností vejdeme do tak malého bytu, ale nechává mi dostatek prostoru. Když se potkáme, zahájí nenucenou konverzaci, řekne dost za nás oba a já jen ve vhodných chvílích přikývnu nebo se usměju. Pořád mi nabízí společné aktivity – že si uděláme večeři, pustíme si film, upeče mi něco dobrého –, ale já se vymlouvám.

Po Poppyině pohřbu jsem se měla vrátit na Harvard, ale zůstala jsem. Nemohla jsem odjet. Máma na tom nebyla dobře. Říkala mi, abych se vrátila, přesvědčovala mě, ale jak bych mohla, když z mámy zbyla prázdná schránka? Když sotva spala? Když většinou ani nezvládla sejít do vlastní kavárny a táta musel přes noc péct za ni? Potřebovala mě, oba mě potřebovali, a tak jsem zůstala.

Ale ne u nás doma. Ne v mém dětském pokojíku, kde přes zeď zeje prázdnotou Poppyina ložnice a její neuspořádaný život je úhledně zabalený do malých krabic. Liam – cizí kluk s růžovými vlasy, tmavým strništěm a severovýchodním přízvukem – si ode mě v kavárně jednou objednal smoothie a postěžoval si na magory, co mu na internetu odpovídají na jeho inzerát na volný pokoj. Pokoj nebyl daleko, byl levný a pořád k nastěhování, tak jsem ho vzala. Přerušila jsem doktorát i grant. Přerušila jsem na dobu neurčitou všechno.