Danielle Steel

MORÁLNÍ KOMPAS

Přeložila Michaela Melišíková

MORAL COMPASS

Copyright © 2019 by Danielle Steel

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2023

ISBN 978-80-249-5258-1

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

Věnováno Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Mé milované děti,

buďte šťastné, moudré, statečné,

zdravé a laskavé.

Mějte se rády a stůjte si za tím, v co věříte,

a dělejte jen to, co je správné.

Mám vás moc ráda

a jsem na vás neskonale pyšná!

Máma / d.s.

„K vítězství zla stačí, když budou dobří lidé sedět se založenýma rukama.“

– EDMUND BURKE

1

Bylo to jedno z těch krásných zářijových dopolední, den po Svátku práce, kdy se ve státě Massachusetts právě začali sjíždět studenti Střední školy svatého Ambrože. Ústav byl založen před více než sto dvaceti lety a impozantní zděné budovy, které jej tvořily, působily stejně distingovaně jako univerzity, na něž se zdejší absolventi zpravidla hlásili. Právě zde studovala celá řada význačných osobností, které se později proslavily po celém světě.

Pro ústav to byl přímo historický den. Po deseti letech žhavé diskuze a následných dvou letech přípravy se k osmi stům chlapcům mělo připojit sto čtyřicet dívek. V příštích třech letech se plánovalo konečné navýšení počtu studentů až na dvanáct set, z čehož celkem čtyři stovky budou tvořit dívky. Během prvního roku bylo přijato šedesát dívek do prvního ročníku, čtyřicet do druhého a dále pak dvaatřicet třeťaček a pouhých osm čtvrťaček, které se buď v nedávné době přestěhovaly na východní pobřeží, anebo měly jiný vážný důvod k tomu, aby maturitní zkoušku neabsolvovaly ve čtvrtém ročníku spolu s ostatními na původní střední škole. Před přijetím byla každá z dívek podrobena důkladné lustraci, což mělo zajistit, že se ke studiu v této instituci hodí nejen po akademické, ale i mravní stránce.

V rámci internátu byla děvčata rozdělena do dvou ubytoven, splňujících jejich potřeby. V průběhu roku se plánovala výstavba třetí budovy, a o rok později dokonce čtvrté. Všechny úpravy doposud probíhaly podle plánu. Během posledního roku se vedla celá řada zdlouhavých diskuzí na téma, jak místo, kde se odjakživa vyučovali jen chlapci, přeměnit na koedukované vzdělávání. Podle zastánců smíšených škol by se tím mělo dosahovat lepších studijních výsledků, neboť dívky v daném věku přistupují ke studiu odpovědněji a lépe se učí. Dle názorů jiných se studenti naučí snáze řešit konflikty, zkombinovat studium a osobní život a umožní se jim více spolupracovat, a i soutěžit s opačným pohlavím, což je mnohem lépe připraví na „skutečný život“, tedy například na studium na univerzitě.

Ke svatému Ambroži se v posledních letech hlásilo o něco méně dětí, jelikož čím dál častěji upřednostňovaly výuku ve smíšených třídách, kterou nabízela většina ostatních institucí. Proto se i zde muselo přistoupit k přijetí nového systému. Byl to ale těžký boj – ředitel, Taylor Houghton IV., byl jedním z posledních členů akademického sboru, který konečně rovněž pochopil výhody tohoto konceptu. Považoval jej totiž za velice riskantní a komplikovaný, například v důsledku studentských romancí, s nimiž se na ryze chlapecké škole nikdo potýkat nemusel. Lawrence Gray, vedoucí oddělení anglické literatury, nadnesl, zda by nebylo vhodné rovnou instituci přejmenovat na „školu Sodomy a Gomory“. Po sedmatřiceti letech na jednom místě se proti změně stavěl s největším odporem. Se svou tradiční, konzervativní a zahořklou povahou však v konkurenci kolegů, jejichž cílem bylo to, aby ústav držel krok s dobou nehledě na výzvy s tím spojené, nemohl obstát. Larry Gray nebyl zahořklý jen tak pro nic za nic: pouhých deset let před tím, než měl být u svatého Ambrože doživotně jmenován profesorem, ho opustila manželka, která si začala románek s otcem jednoho takřka patnáctiletého žáka. Z rozvodu se nikdy nevzpamatoval, natož aby se znovu oženil. Zůstal v ústavu dalších sedmadvacet let a celé ty roky, byť byl skvělý pedagog, žil nešťastným životem. Z každého ze svěřených chlapců dokázal dostat to nejlepší a oni pak díky němu na zvolené univerzitě mohli přímo excelovat.

Taylor Houghton Larrymu přezdíval „ten náš bručoun“, ale nemyslel to nijak zle, měl ho totiž ve velké oblibě. Bylo mu jasné, že si v nadcházejícím roce neodpustí spoustu připomínek a bude remcat ostošest. Larryho odmítavý postoj k modernizaci měl ovšem za následek, že ho již celá léta odmítali jmenovat zástupcem ředitele. Do důchodu mu zbývaly jen dva roky, což mu ale nebránilo v tom, aby proti koedukaci ustavičně brojil.

Poté, co předchozí zástupce ředitele odešel do důchodu, neboť nehodlal ve stáří řešit tak zásadní změnu, trvalo profesorskému sboru celé dva roky, než pozici zástupce obsadil – a tentokrát se jím stala žena. Podařilo se totiž získat přízeň úžasné mladé Afroameričanky, do té doby působící jako zástupkyně ředitele na konkurenční střední škole. Nicole Smithová, která své vzdělání absolvovala na Harvardu, se na přechod ke svatému Ambroži a na výzvu spojenou s tak významnou přeměnou velmi těšila. Její otec působil jako děkan na menší, byť uznávané univerzitě a její matka, nositelka ceny za poezii, vyučovala na Princetonu. Nicole měla zkrátka akademický život v krvi. Ve svých šestatřiceti letech byla plná elánu a překypovala energií. Taylor Houghton byl, stejně jako všichni ostatní členové sboru i školské rady, z jejího nástupu nadšen – dokonce ani Larry Gray neměl mnoho námitek a oblíbil si ji. Sám již na pozici zástupce ředitele neaspiroval. Ze všeho nejvíc se těšil do důchodu.

Shepard Watts, předseda školské rady, se řadil mezi nejhorlivější podpůrce přechodu na společné vzdělávání. Měl k tomu i postranní úmysly, jimiž se však nikterak netajil. Jeho dcery, třináctiletá dvojčata, se za rok chystaly nastoupit do prvního ročníku a za tři roky se k nim měl připojit i jejich jedenáctiletý bratr. Shepard si přál, aby jeho dcery měly rovnocenný přístup k prvotřídnímu vzdělání, kterého se u svatého Ambrože dostane i jeho synům. Dvojčata již vyplnila potřebné přihlášky a byla ke studiu předběžně přijata, tedy bude-li jejich vysvědčení v závěrečném ročníku základní školy uspokojivé. Vzhledem k dosavadním úspěchům o tom nikdo nepochyboval. Jamie Watts, Shepardův nejstarší syn, se řadil mezi nejlepší studenty a v letošním roce nastupoval do čtvrťáku. Dosahoval pozoruhodných akademických, ale i sportovních výsledků – velmi se mu dařilo v atletice. Po všech stránkách to byl dokonalý chlapec, kterého měli všichni v oblibě.

Shepard se živil jako investiční bankéř v New Yorku a jeho žena Ellen byla matkou v domácnosti a zároveň předsedkyní spolku rodičů a přátel školy. Během jednoho léta před dvaceti lety pracovala pro Sheparda jako brigádnice a hned o rok později byla svatba. Taylor i jeho žena Charity se s tímto manželským párem rychle spřátelili.

Ředitel měl s manželkou jednu dceru. Ta byla vdaná a působila jako dětská lékařka v Chicagu. Charity na škole vyučovala dějepis a latinu a těšila se na to, že bude od letoška moct začít vyučovat i děvčata. Pocházela z konzervativní novoanglické rodiny a měla všechny předpoklady k tomu, aby vedla dokonalý život manželky ředitele takovéto uznávané instituce. Na Taylora a jeho pracovní status byla hrdá. Do důchodu mu zbývalo deset let a svou práci miloval. Navzdory velikosti působil celý ústav rodinným dojmem a Charity si dala tu práci, aby se v osobní rovině poznala s co největším počtem dětí i jejich rodičů. Stejně jako ostatní členové profesorského sboru vykonávala i funkci výchovné poradkyně pro jednu ze skupin a celé čtyři roky se o tyto děti starala. Prakticky hned po zahájení akademického roku začne čtvrťákům pomáhat vyplňovat přihlášky na univerzitu, psát jim doporučení a radit s tím, jaké téma by si měli zvolit pro závěrečnou esej. Většina studentů od svatého Ambrože si podávala přihlášku na některou z elitních univerzit patřících do Ivy League a mnoho z nich bylo každoročně přijato.

Taylor spolu s Nicole Smithovou postávali na schodech vedoucích do administrativní budovy a pozorovali přijíždějí studenty. Právě dorazil i Shepard Watts se svým synem Jamiem. Shep nechal Jamieho, ať si jde za kamarády, a vyšel nahoru po schodech, aby se přivítal se svými známými. Nicole byla z procesí přijíždějících SUV, která mířila na různá parkoviště vyhrazená pro jednotlivé ročníky, celá rozjařená.

„Jak to jde?“ usmál se Shepard na zástupkyni ředitele.

„Zatím všechno vypadá dobře,“ odvětila a úsměv mu opětovala. „Začali se sjíždět přesně minutu po deváté.“ Parkoviště se již téměř zaplnila. Shepard pohlédl na Taylora.

„Kde je Larry?“ Ten si totiž příjezd dětí obvykle nenechal ujít.

„Právě mu v mojí kanceláři dávají kyslík,“ pronesl Taylor a všichni tři se rozesmáli. Taylor měl vysokou a atletickou postavu, prošedivělé vlasy a energické hnědé oči. Stejně jako všichni muži v jeho rodině vystudoval Princeton. Charity zase absolvovala studium na Wellesleyho univerzitě. Shepardova alma mater byla Yale. Byl to velmi pohledný muž s tmavými vlasy a pronikavýma modrýma očima. Měl ideální předpoklady k tomu, aby pro ústav dokázal získávat peníze. Nikdo mu totiž nedokázal říct ne, a tak přinášel astronomické částky pocházející od rodičů současných studentů a absolventů. Nezanedbatelné sumy daroval i on sám. Navzdory náročnému povolání byl oddaným otcem a po uplynulé tři roky prokazoval své instituci nesmírnou věrnost a loajalitu.

Trojice stála na schodišti a sledovala přijíždějící vozy, z nichž rodiče vykládali jízdní kola, počítače a spoustu jiných předmětů simulujících pohodlí domova, které měly děti povoleno přivézt si na internát. Od dlouhých stolů učitelé navigovali studenty k příslušným budovám. Jako vždy to byl menší chaos, během něhož rodiče vytahovali z kufrů aut přeplněné sportovní tašky, krabice a počítače, zatímco mladí se poohlíželi po svých kamarádech a zjišťovali, na kterém pokoji se budou moct letos ubytovat. Veškeré informace jim sice byly zaslány měsíc předem elektronicky, přesto měli možnost vyzvednout si u učitelů vytištěná lejstra a rozvrhy pro případ, že by si je zapomněli doma. Studentům prvního ročníku byly přiřazeny čtyř až šestilůžkové pokoje, čtvrťákům pokoje dvoulůžkové, případně i jednolůžkové, a druháci a třeťáci se tradičně ubytovávali v pokojí pro tři až čtyři osoby. Dívčí ubikace byly založeny na stejném systému. Pro každou ubytovnu měla být k dispozici vychovatelka, která děvčatům pomůže například při nevolnosti nebo výskytu jiných potíží a zároveň zajistí, že se všichni budou chovat slušně a nikdo neporuší školní řád.

Gillian Marksové, nové vedoucí oddělení tělesné výchovy a sportu, byla svěřena péče o jednu z dívčích ubytoven. Tělocvikář, který na této pozici působil předešlých dvacet let, podal výpověď v momentě, kdy se potvrdilo, že zde začnou nabírat i děvčata. Gillian však byla energická žena s optimistickou povahou a z nabídky pracovního místa se radovala. Sama byla v této oblasti šampionkou: v osmnácti letech vyhrála stříbrnou medaili na olympiádě ve skoku do dálky. Její rekord dosud nikdo nepřekonal. Měřila téměř metr devadesát a ve svých dvaatřiceti letech již měla zkušenost s pozicí asistentky obdobného oddělení na dívčím internátu. Na práci ve smíšené škole se velmi těšila.

Simon Edwards, učitel matematiky, který již na instituci v minulosti působil, se Gillian chystal pomáhat s týmem chlapců – fotbalistů. Po vysoké žil totiž dva roky ve Francii a Itálii a fotbal doslova zbožňoval. V minulosti vyučoval na špičkové soukromé koedukované klasické denní škole v New Yorku a před rokem začal pracovat u svatého Ambrože, neboť chtěl získat zkušenost s prací na internátu. Teď, když se mělo začít se společným vzděláváním chlapců a dívek, se na návrat do práce vyloženě těšil. Ve věku osmadvaceti let byl nejmladším členem pedagogického sboru. S Gillian se sešli ještě během srpna, aby spolu probrali fungování fotbalového družstva. Na základě výsledků talentových zkoušek, které se měly konat hned nazítří, bude Simon sestavovat družstvo. Kampus disponoval i vnitřním bazénem o rozměrech hodných olympiády, jehož výstavbu zajistil jeden z absolventů, a zároveň zde bylo silné plavecké družstvo. Gillian se chystala vést i dívčí volejbalové a basketbalové týmy.

Taylor s Nicole sledovali Gillian, jak se na parkovišti vítá s prvačkami a Simon Edwards zase s chlapci téhož ročníku. Děti z vyšších ročníků i jejich rodiče již věděli, jak to zde funguje a kde zjistit, kdo má s kým být na pokoji, a tak měli mladí možnost poohlížet se po svých kamarádech, na něž se po létě opět těšili. Oba učitelé včetně Sheparda si všimli, že právě přijel i Steve Babson. Ze všech studentů za dobu existence ústavu se tento chlapec potýkal s největšími studijními problémy: rok za rokem procházel s odřenýma ušima. Jeho otec Bert Babson, kardiochirurg z New Yorku, se ve škole ukazoval jen zřídkakdy. Se zaměstnanci hovořil o svém synovi vždy dosti nevybíravým způsobem. Jeho ustrašená a jaksi zmatená manželka navštěvovala syna jen sama a Taylor si ze zkušenosti dovodil, že Jean Babsonová holdovala alkoholu, což se při návštěvách vždy snažila skrýt. Podle všeho neměl Steve doma kvůli agresivnímu otci a labilní matce klidné zázemí, nicméně se mu podařilo probojovat se až do maturitního ročníku. Chlapec měl velmi milou povahu a se svými mírně rozcuchanými hnědými kudrnami a nevinnýma hnědýma očima to byl i fešák. Měl takové ty velké, přátelské a oddané oči, díky nimž si ho učitelé okamžitě zamilovali a ochotně mu náročné studium pomáhali zvládnout.

Gabe Harris přijel z New Yorku v doprovodu Ricka Russoa. Při pohledu na Rickovu matku Shepard tiše zaúpěl. Ač daleko od města, na massachusettském venkově, si totiž oblékla růžový kostýmek od Chanelu a lodičky na jehlových podpatcích. Vlasy čerstvě naondulované, jako vždy pořádná vrstva make-upu a Shep věděl, že kdyby se k ní byť jen mírně přiblížil, z jejího těžkého parfému by se nejspíš rozkašlal. Rickův otec Joe vlastnil špičková, luxusní nákupní centra na Floridě a v Texasu a poskytoval škole nesporně ty nejštědřejší dary ze všech. Za poslední tři roky do kampusu investoval milion dolarů, a tak jej museli vítat s úsměvem na tváři. Rick byl pravým opakem svých rodičů. Měl světle hnědé vlasy, šedé oči a choval se tak nenápadně, že by se klidně mohl vmísit do davu, o což přesně usiloval. Nestál o to, aby se kolem něj někdo neustále točil, jako to bylo u jeho rodičů. Byl to vynikající student a skromný hoch, který se na rozdíl od nich nikdy nepředváděl. Shepard nemohl Joea Russoa vystát, jenže jakožto předsedovi školské rady mu nezbývalo než se k němu chovat slušně, zejména měl-li vzít v potaz ty obrovské částky, které Russo ústavu věnoval. Adele Russoová se vozila v novém modelu Bentley SUV, které, jak Shepard věděl, stálo bezmála tři sta tisíc dolarů. Gabe Harris, který se s nimi svezl, byl rovněž hodný kluk. Průměrný student, který se však pilně učil a patřil mezi nejlepší místní sportovce. Doufal, že se mu podaří získat sportovní stipendium na univerzitě. Byl to jeden z mála dětí pobírajících stipendium i na střední škole, nejstarší ze čtyř sourozenců. Gabeovi rodiče do něj hodně investovali, aby dali jeho mladším sourozencům najevo, že když se někdo snaží, dokáže uspět, a stejně tak budou moct uspět i oni. Jeho otec, Mike Harris, patřil k nejúspěšnějším osobním trenérům v New Yorku a jeho matka Rachel pracovala jako vedoucí jedné restaurace. Aby jejich syn mohl studovat u svatého Ambrože, museli oba tvrdě dřít, zatímco Gabe se ze všech sil snažil docílit toho, aby svého úsilí nelitovali. Právě nastupoval do čtvrtého ročníku a chtěl se stát členem fotbalového týmu. Kromě toho se mu velmi dařilo i v tenisu. Díky tréninku po boku svého otce měl vypracovaná široká ramena a vlasy nosil nakrátko ostříhané. Měl pronikavě modré oči a navzdory menší postavě vypadal mužně.

Tommy Yee dorazil se svým otcem. Tommy byl milý, citlivý hoch pocházející z čínské rodiny žijící v Americe, jedináček dosahující vynikajících výsledků. Jeho otec Jeff se živil v New Yorku jako zubař a matka Shirley vedla prestižní účetní firmu. Tommy hovořil plynule mandarínskou a kantonskou čínštinou, byl nadaný na fyziku, matematiku, a k tomu byl navíc učiněný houslový virtuos. Hrál ve školním orchestru a rodiče na něj kladli nesmírně vysoké nároky. Doufal, že se mu podaří dostat se na Massachusettský technologický institut, a podle toho co Taylor slyšel od ostatních učitelů, oprávněně. Taylor věděl, že rodiče chlapce od něj měli obrovská očekávání, což mu neumožňovalo se příliš kamarádit s ostatními.

Shepard se od kolegů odpojil, aby pomohl Jamiemu zjistit, kde se má ubytovat. Jak mu již bylo známo, v letošním roce měl mladík mít pokoj sám pro sebe ve stejné budově jako několik jeho spolužáků. Shepard slíbil Taylorovi, že se s ním ještě přijde rozloučit. Nejdřív však musel Jamiemu s několika věcmi pomoct, například zapojit stereopřehrávač a počítač a zrovna tak malou chladničku, kterou měli čtvrťáci dovoleno mít na pokojích, aby se mohli během plnění domácích úkolů a přípravy na zkoušky neomezeně stravovat.

V současné době to na internátech chodilo podobně jako na vysokých školách – studenti měli téměř stejnou úroveň svobody a nezávislosti jako starší adolescenti a rok od roku získávali více výsad. Jediným rozdílem oproti univerzitě bylo to, že v kampusu nesměli mít auta. Se svolením vychovatele směli o víkendech navštěvovat nejbližší městečko, nicméně pouze na kole nebo pěšky. V areálu se k nim však ostatní chovali jako k dospělým a na oplátku se od nich očekávalo, že se sami budou chovat slušně a respektovat pravidla. Na škole platil zákaz konzumace alkoholu i drog a dosud v této oblasti došlo jen k několika málo incidentům, které se naštěstí podařilo vždy rychle vyřešit. Ten, kdo se přestupku dopustil, byl nekompromisně vyloučen. Jakmile šlo o drogy, žádné druhé šance neexistovaly – na tom se shodla celá školská rada.

Maxine Bellová, působící v kampusu jako psycholožka, úzce spolupracovala se všemi výchovnými poradci, aby se ujistila, že u studentů nikdo nepřehlédne případné známky deprese nebo sebevražedných sklonů. Před pěti lety zde totiž došlo k tragické události – jeden z chlapců si vzal život. Měl výtečné studijní výsledky, velkou podporu od své rodiny, avšak zhroutil se mu milostný život. Na rozchod reagoval tím, že se oběsil. Za posledních dvacet let to byla třetí sebevražda, což bylo o dost nižší číslo než na ostatních školách. Na jednom ze špičkových internátních zařízení došlo během posledních dvou let dokonce ke čtyřem sebevraždám. Toho se obávaly všechny instituce a Maxine se snažila být nápomocná a všudypřítomná, aby se dokázala seznámit s co největším počtem dětí. Chodila na jejich sportovní utkání a praktickou výuku, hodně času pobývala v jídelně a spoustu mladých znala i jménem. Věděla o všem, co se kde šustlo. Betty Trappová, zdravotnice, byla pro Maxine dalším zdrojem informací – právě Betty všichni studenti znali, neboť ji na ošetřovně navštěvovali, kdykoli jim bylo například nevolno, a ona se o ně pokaždé postarala. V případě potřeby za nimi přijel lékař a něco přes patnáct kilometrů od ústavu ležela nemocnice s heliportem, odkud mohli být pacienti převezeni do Bostonu. Škola fungovala na jedničku a neexistoval žádný důvod domnívat se, že by se to nyní, za účasti dívek, mělo měnit.

Shepard se vydal vyhledat svého syna, zatímco z budovy vyšel Larry, aby si prohlédl nově příchozí. Na první pohled se mohlo zdát, že před budovou panuje chaos, ale opak byl pravdou. Jakkoli byla přítomnost mladých děvčat pro školu netypická, nepůsobila vůbec rušivě. Dívky se mezi sebou zatím příliš nebavily, zato několika chlapcům již stály za povšimnutí. Všichni studenti však měli dost starostí s vytahováním zavazadel a dohadováním s rodiči o tom, co kam patří a kdo co ponese.

Matky prvaček působily poněkud rozrušeně. Většinou s nimi přijeli i otcové dívek a ti nyní vyprazdňovali přeplněné kufry svých vozů. Sem tam jim pomohl i některý z učitelů.

„Do večera to tu bude samý fén a kulma na vlasy,“ odfrkl si pochmurně Larry. Nicole se na něj usmála. Ohledně příjezdu děvčat do kampusu se s ním musela sejít již několikrát, takže pro ni jeho stížnosti nebyly nic nového.

„To přece není taková tragédie, Larry,“ ujistila ho, zatímco si oba všimli jedné obzvlášť krásné dívky, která právě vystupovala z vozu své matky. Nikdo jiný s nimi nepřijel, a tak dívka, dlouhovlasá blondýnka, jednoduše popadla dvě sportovní tašky a matka zase pár kartonových krabic. Dívka působila na svůj věk neobvykle vyrovnaně. Vypadala starší než na čtvrťačku, spíše jako vysokoškolačka, pomyslela si Nicole. Byla mimořádně hezká, téměř jako modelka, a jejím směrem se otočilo nemálo hlav z řad pedagogů, otců i studentů. Měla na sobě šortky podomácku odstřižené z džínů, tričko a na nohou tenisky. Obdivné pohledy nevnímala, věnovala se rozhovoru s matkou. Nicole dívku rozpoznala podle dokumentace, kterou předtím zkoumala. Jmenovala se Vivienne Walkerová a ke svatému Ambroži přijela až z Los Angeles. Její matka – právnička – se právě přestěhovala do New Yorku. Otec působil jako developer v L. A. a s manželkou se právě rozváděl. Vivienne na své bývalé soukromé denní škole dosahovala výtečných výsledků. Spolu s matkou se jely na místní ústav v květnu podívat a vzhledem k tomu, že se čtvrtému ročníku dívek nedostávalo, Vivienne byla jako jedno z posledních děvčat přijata ke studiu. Přesvědčit třeťačky, aby před posledním rokem studia přešly na jinou školu, nebylo vůbec snadné a stávalo se to prakticky jen z důvodu nouze nebo rodinných okolností, jako tomu bylo i u této dívky.

Larry sledoval příchod dívky i její matky s kyselým výrazem ve tváři. Právě takové studentky se obával ze všeho nejvíc: kráska, která bude chlapce rozptylovat a způsobí „drama“, jak tomu říkával. Nebylo pochyb o tom, že si jí všiml každý muž v bezprostředním okolí, otcové ještě spíše než mladí kluci. Vypadala jako taková dospělá Alenka v říši divů. „Přesně o tomhle jsem mluvil,“ kabonil se Larry a odebral se zpět do své kanceláře. Nicole s Taylorem se na sebe usmáli.

„Však on to rozchodí,“ pronesl Taylor optimisticky a sledoval, jak ke škole míří Adrian Stone, rovněž z New Yorku, v limuzíně s vlastním řidičem. Adrian patřil k nejlepším studentům, jehož ostatní označovali za „mimoně“. Měl štíhlou postavu a dlouhé hnědé vlasy, které mu neustále padaly do očí, a velké posmutnělé hnědé oči. Právě mu začínal třetí ročník studia. Trpěl astmatem a sociální fóbií, přestože byl počítačovým géniem, dokonce navrhoval své vlastní programy a vyvíjel aplikace. Měl jen málo přátel, byl spíše uzavřený a permanentně se něco drtil nebo se schovával v počítačové učebně. Jeho rodiče, Jack a Liz, byli oba psychiatři a právě procházeli rozvodem, kterým mu dělali ze života peklo. Neustále se přetahovali u soudu, podávali jeden na druhého žaloby, až nakonec soudní psychiatr doporučil před dvěma lety soudu, aby chlapce nechal poslat na internát a on tak nemusel trpět jejich neshodami. Soudce navíc jmenoval advokáta, který Adriana zdarma zastupoval a hájil tak jeho práva, když se ho rodiče snažili jeden proti druhému používat jako zbraň. Po studijní stránce se chlapci velmi dařilo a nyní už byl i o něco méně plachý, než když sem přijel poprvé. Podle svého výchovného poradce a učitelů se neustále bál, že řekne nebo udělá něco špatně a to pak bude mít neblahé následky pro kohokoli jiného či pro něj samotného.

Rodiče ho téměř nikdy nenavštěvovali a on sám nechtěl domů jezdit ani na prázdniny. Matka s otcem ho totiž měli ve střídavé péči, což on sám nesnášel, jenže to bylo to jediné, na čem se jeho rodiče dokázali shodnout. Rozhodně mu bylo lépe ve škole. Řidič chlapci pomohl vyložit z vozu kufry, sportovní tašku a několik krabic a spolu s ním vše zanesl na ubytovnu. Jako vždy byl Adrian jediným studentem, jehož první den školy nedoprovázel žádný z rodičů.

Taylor si ho zamyšleně prohlížel, když vtom se v odlehlém rohu parkoviště, určeném pro studenty čtvrtého ročníku, objevila povědomá černá dodávka. Skla oken byla příliš zatmavená na to, aby skrz ně bylo vidět, ale na předních sedadlech se nacházeli dva muži: řidič a osobní strážce. Taylor odtušil, kdo sedí za těmi tmavými skly. Jakmile dodávka zastavila, vystoupil z ní muž s dokonalou postavou. Byl vysoký, měl urostlá široká ramena a na sobě černé triko a džíny, černé kovbojské boty, baseballovou čapku a na očích tmavé brýle. Za ním z vozu vystoupil obdobně vysoký a pohledný mladík, se stejnou postavou jako jeho otec, oproti otcově tmavým vlasům měl ale blonďatou hřívu a zelené oči. Ihned za ním z vozu vyskočila světlovláska, rovněž v džínách a tričku, s baseballovou čapkou a tmavými brýlemi. Všichni začali okamžitě vytahovat z vozu krabice. Řidič a druhý muž jim s vykládáním pomáhali, ale ke stolu s rozpisem ubytování pro čtvrťáky mířil jen chlapec se svými rodiči. Ti dva muži zůstali vedle vozu. Chlapce ani jeho rodičů si zprvu nikdo nevšímal. Až poté, co si uvědomili, o koho se jedná, všichni užasle vydechli. Ti tři se však chovali tiše a diskrétně a ze všech sil se snažili nepřitahovat na sebe pozornost. Chlapec zamával na kamarády, kteří postávali opodál.

Nicole Smithová tázavě pohlédla na Taylora. „Je to…?“ Náhle si vzpomněla, že jeden ze čtvrťáků, Chase Morgan, byl synem známého herce Matthewa Morgana a jeho manželky Merritt Jonesové, která se již dvacet let těšila kariéře uznávané herečky. Za svou práci už měla na kontě dva Oscary a nespočet nominací. Chase na škole studoval od prvního ročníku a Taylor vždy tvrdil, že jeho rodiče jsou snad ti nejlepší na světě. Šlo jim výhradně o to, aby se synovi dařilo, nesnažili se nijak zviditelňovat ani chlapce jakkoli uvádět do rozpaků a nikdy se nepředváděli. Kdykoli se konala nějaká slavnostní událost, pokaždé syna jeli navštívit, a pokud si ve svých hektických pracovních rozvrzích našli skulinku, jezdili za ním i jen tak. Nevyžadovali pro sebe ani syna žádná zvláštní privilegia a stejně jako ostatní se i oni rádi seznamovali s jeho učiteli. Když si Chase ve druhém ročníku zlomil na lyžařském výcviku ve Vermontu nohu, otec byl do dvanácti hodin u něj a matka do čtyřiadvaceti. Oba za synem přiletěli z lokací, kde právě natáčeli – Matthew z Londýna a Merritt z Nairobi.

Ještě pozoruhodnější ovšem bylo to, že spolu oba manželé již od loňského roku nežili: podle všeho měl Matthew milostný poměr se svou hereckou partnerkou, Kristin Harteovou. Bulvární plátky si na nich doslova smlsly. Merritt pronásledovali paparazzi celé měsíce. Údajně se měli i rozvádět, ovšem na školní akce chodili vždy společně a do chaosu spojeného s jejich osobním životem syna vůbec nezahrnovali. V jeho přítomnosti se chovali mile. Merritt popadla jeden konec bedny, Matthew druhý a po cestě na ubytovnu si s Chasem povídali.

Chaseův nejlepší kamarád na škole byl právě Jamie Watts, Shepardův syn. Jamie jejich příjezd ihned zaznamenal a vydal se jim pomoct s nákladem, který stěhovali. Oba chlapci by mohli být bratři: vysocí blonďáci, pohlední se širokými rameny a úzkým pasem, oba působící sebevědomým dojmem. Vypadali jako herci nebo modelové a oběma se velmi dobře dařilo ve sportu. Byl na ně hezký pohled.

Taylor přikývnutím zodpověděl Nicolinu nevyřčenou otázku ohledně Chaseových rodičů. „Jsou to ti nejpohodovější rodiče, s nimiž jsem měl za posledních devatenáct let tu čest. Jsou neuvěřitelně milí, diskrétní a zodpovědní a Chase je opravdu hodný kluk. Chce se vrátit na západní pobřeží a jít studovat na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles nebo případně zůstat a studovat herectví na Newyorské univerzitě. Jeho rodiče mu chtěli zajistit středoškolské vzdělání na některém ústavu na východě, oba hodně cestují. Je to úžasný student a sportovec a celkově vzato takové zlatíčko. Stejně jako Jamie, Shepardův kluk.“

Nicole o Matthewovi věděla, že je to herec, producent i režisér. V zařízení, kde dříve učila, studovalo rovněž několik dětí z významných rodin, ale musela uznat, že to, jak se Morganovi proplétali davem a jak diskrétně se chovali, na ni udělalo dojem. Nikdo by zde jejich přítomnost nečekal, a tak si jich ostatní příliš nevšímali, vyjma sem tam někoho, kdo je rozpoznal a hleděl na ně s údivem. Profesní životy drželi od Chase co nejdále. Nikdo by nehádal, že Matthew žije v současnosti s jinou ženou a že se s manželkou rozvádějí. Na první pohled působili jako úplně normální rodina. Taylor za svou kariéru zažil pár doopravdy trpkých rozvodů, nicméně Morganovi mezi ně nepatřili.

Do půl jedenácté si všichni mladí převzali patřičné rozpisy a spolu s rodiči zamířili do svých pokojů, aby tam zorganizovali vše potřebné. Otcové pak často nabídli pomoc matkám jiných dětí, které přijely bez mužského doprovodu a nevěděly si s něčím rady. Gillian Marksová se za pomoci dvou asistentek snažila ze všech sil pomáhat děvčatům z prvního ročníku. Většina dívek si přinesla vlastní ramínka na prádlo, ručníky, povlečení a mýdla, všude možně se tedy povalovaly prázdné krabice. Larry Gray se tak úplně nepletl. Každé děvče si doneslo vlastní fén, kulmu, a dokonce i žehličku na vlasy. Spolu s těmi všemi speciálními šampony, balzámy na vlasy, sprchovými gely a přípravky na čištění pleti to na ubytovně vypadalo spíše jako v kadeřnictví.

V poledne se měly všechny děti shromáždit v jídelně, kde byly připraveny stoly, u nichž je měl uvítat pedagogický sbor. Jakmile se místnost takřka naplnila, Taylor Houghton pronesl krátký projev na přivítanou, adresovaný současným i novým studentům a všem dívkám. V reakci se ozvalo hučení a pískání a Larry Gray vypadal, jako by spolkl hořkou slinu. Taylor zdvihl ruku a veškerý hluk tak zarazil. Poté představil nové členy pedagogického sboru a popřál všem dobrou chuť k obědu. Hluk v jídelně byl přímo ohlušující, nicméně to bylo první den školy zcela běžné.

V půl druhé nastala chvíle, kterou Maxine nazývala slzavé údolí. Nastal čas odjezdu rodičů. Matky a otcové nových studentů se nikdy neubránili slzám a tentokrát to nedokázaly ani dívky z prvního ročníku. Škola se snažila zajistit, aby celý proces loučení proběhl co nejklidněji. Ve tři čtvrtě na dvě se všichni studenti povinně zúčastnili informační schůzky, na níž obdrželi rozvrh hodin a seznam se jmény učitelů a dozvěděli se, kdo jim bude poskytovat psychologické poradenství a hned v půl třetí jim začala první vyučovací hodina. Všechno šlo jako po másle.

Před obědem v jídelně informovala Gillian Marksová studenty o tom, že talentové zkoušky do sportovních družstev budou zahájeny hned nazítří ráno v šest, a předala dětem seznamy s tím, kdo se má kdy a čeho účastnit. V příštích několika týdnech se mohly hlásit na různé aktivity a speciální výlety, které škola pořádala v průběhu celého akademického roku. Zároveň všem připomněla, že seznamy účastníků lyžařských výcviků v New Hampshiru a Vermontu se rychle zaplňují, a pobídla děti, aby s přihlašováním neotálely.

Hodinu po odjezdu rodičů se mládež pohroužila do školního programu natolik, že ani neměla na nějaké stýskání čas. V době večeře, která probíhala natřikrát, se už vesele bavili ve skupinkách, probírali učitele a právě absolvované lekce a buď se seznamovali s novými spolužáky, nebo klábosili s těmi z minulých let.

Jamie Watts a Chase Morgan seděli jako obvykle spolu u stolu. Steve Babson se k nim o něco později připojil a Tommy Yee kolem nich prošel se svým pouzdrem na housle, které nikdy nedal z ruky. Dědeček ze Šanghaje mu totiž k šestnáctým narozeninám věnoval nesmírně cenné housle z dílny Josepha Gagliana a chlapec je s sebou nosil takřka všude. Ostatní spolužáci se mu kvůli tomu nejprve posmívali, ale teď už na Tommyho s houslemi v ruce, dokonce i u jídla, byli zvyklí.

„Jaký bylo léto, Tommy?“ zavolal na něj Jamie.

„Byl jsem u dědy a babičky v Šanghaji. Nutili mě třikrát denně cvičit na housle.“ Obrátil oči v sloup a zazubil se. Řekl, že se chystá po večeři na hudební konkurz. O víkendu se měli zase sejít členové divadelního klubu, na což se teď, když jsou mezi nimi i dívky, chlapci těšili.

„Tak co, jak to zatím zvládáš?“ dotázal se Simon Gillian, když si společně nabírali jídla na tácy a usazovali se k jednomu stolu na večeři.

„Mám pocit, že v ubikacích prvňaček snad vedu kadeřnictví – ale Larrymu to prosím neříkej!“ ušklíbla se a vložila si do úst kus jehněčí kotlety s dvojitou porcí zelených fazolek. Simon si dal k večeři lasagne. Škola musela třikrát denně nakrmit téměř tisíc lidí a dařilo se jí to velmi dobře, jídla byla překvapivě chutná. „Zkrotit ty nádherné, přirozeně rozcuchané vlasy, které vypadají, jako by holky právě vstaly z postele, evidentně vyžaduje značné úsilí a spoustu vlasových produktů.“ Sama nosila vlasy tak nakrátko, jak to jen šlo. Role tělocvikářky nenabízela dostatek prostoru pro to, aby mohla trávit čas s hřebenem v ruce. „Ale ty děti jsou moc fajn. Je vidět, že jsou to hodné holky. Jak se zatím vede tobě?“ optala se kolegy.

„Mám plné ruce práce. Tak to bude ještě příštích několik týdnů. Mám na starost dvakrát tolik dětí co vloni a polovina z nich jsou holky.“

„My začínáme zítra ráno zkoušet, tak se nejspíš zblázním. Musím být v kanceláři už v pět hodin,“ podotkla Gillian.

„U nás začínají rozřazovačky do fotbalových družstev za dva dny.“ Věnoval jí vážný pohled. „Když jsi pořád na internátě, nechybí ti občas skutečný život?“ Na moment se zamyslela a pak zavrtěla hlavou.

„Vlastně ani ne. Já takhle žiju odjakživa. Na olympiádu jsem trénovala několik let v kuse. Pak jsem se sem vrátila. Jako dítě jsem taky chodila na internát, protože rodiče se pořád stěhovali. Otec pracoval pro ropné společnosti na Blízkém východě a matka cestovala s ním. I na vysoké jsem neustále s nějakým týmem trénovala, takže to pro mě nebylo nic nového. Na internátech jsem vyučovala atletiku deset let. Život v komunitě se mi líbí, člověku tak nikdy není smutno,“ pravila s úsměvem. Měla veselou povahu a bylo zřejmé, že ji její práce těšila. „A co ty?“

„Až do loňska jsem pracoval v jedné nóbl škole pro bohatá děcka v New Yorku. Po vysoké jsem dva roky strávil ve Francii a Itálii a pak jsem na dva roky šel učit do New Yorku. Bydlel jsem v Soho, což mi připadalo moc fajn. Pak jsem se ale rozešel s přítelkyní a odstěhoval jsem se z bytu. Tak jsem si vloni řekl, že to zkusím tady. Líbilo se mi tu hlavně to, že jsem mohl být u toho přechodu na společné vzdělávání, a tak jsem se zapsal jako učitel ještě na další rok. Občas mi ale chybí takový ten dospělácký život v New Yorku, kdy se můžeš po práci vracet domů a o víkendech si dělat, co se ti zachce.“

„Však ono se to poddá. Já bych asi ani nevěděla, jak na to. Takhle zůstaneš napořád dítětem.“

„To jo, ale děti odmaturují a odejdou, zatímco my tu pořád trčíme. Přemýšlím, že tu zůstanu ještě dva roky a pak uvidím, co se namane.“

„Za tu dobu už se do New Yorku nebudeš chtít vracet. Ten místní studentský život je návykový,“ pronesla s vševědoucím úsměvem.

„A jak trávíš čas v létě?“ zajímal se.

„Pracuju v Baja California, jezdím tam na výcvikový tábor trénovat ženy.“ Zakřenila se na něj. „Jsou to ale drsňačky s dokonalými postavami, které očekávají, že se díky tobě někam posunou. Je to výzva i pro mě. Baví mě, když můžu pro změnu pracovat s dospělými. Spousta z nich jsou herečky z Los Angeles.“

„Ty jsi docela neposeda, viď?“ Oba měli snědeno a Gillian se chystala vrátit se na ubytovnu, aby zkontrolovala, jestli dívky vše zvládají. Ani ona, ani její kolega doposud nezaznamenali, že by se spolu chlapci a dívky bůhvíjak družili. Zdálo se, že si vytvářejí samostatné skupinky. Chlapci z vyšších ročníků se bavili s kamarády.

Gillian si všimla, že do místnosti vešla Vivienne Walkerová a Chase s Jamiem jí nabídli, aby si k nim přisedla, což však zdvořile odmítla a posadila se ke skupince starších dívek. Seděly u jednoho stolu v zadní části jídelny a pomalu se seznamovaly. Vzájemná interakce studentů byla obdivuhodná a v rozporu s tím, co prorokoval Larry Gray, k žádným nepřístojnostem zatím nedocházelo. Nic ani nenasvědčovalo tomu, že by se to mělo měnit. Chlapci s dívkami se téměř ignorovali, jen o sebe občas zavadili očima.

Simon se odebral na chlapeckou ubytovnu určenou pro prváky, Gillian zase zamířila zpět do své zbrusu nové ubytovny, kde si několik dívek stěžovalo na to, že neteče teplá voda. Učitelka tuto skutečnost nahlásila pracovníkovi údržby. Světla se zhasínala v deset večer a mládež musela být již od devíti hodin na pokojích. Nazítří mělo proběhnout představení toho, co všechno lze nalézt v supermoderní knihovně. V půl jedenácté už Gillian tvrdě spala a vzbudila se ve čtyři ráno, když jí zazvonil budík. Jelikož teplá voda stále netekla, dala si ledovou sprchu a nechala další zprávu údržbě. Štrádovala si to přes celý kampus do své pracovny, aby mohla být v pět hodin připravena na nový den. Uvařila si kávu, v mikrovlnce ohřála ovesnou kaši a procházela si seznam studentů, kteří se přihlásili na talentové zkoušky. Když se v šest hodin začali potulovat kolem její pracovny, byla na ně už připravená. Nejprve měl proběhnout nábor do plaveckých družstev. Nemohla se dočkat, až s dětmi začne pracovat. Jediné, o čem byla bezmezně přesvědčená, bylo to, že má to nejlepší zaměstnání na světě.

2

Vivienne Walkerová zůstala první noc na škole vzhůru až do půlnoci, psala si a volala si totiž s kamarády z L. A. přes aplikaci FaceTime. V létě, před odjezdem na internát, se rozešla s přítelem, neboť se ani jeden z nich na vztah na dálku necítil, obzvlášť když se za rok chystali oba na univerzitu. Připadalo jim to příliš komplikované a od doby, kdy z L. A. odjela, spolu vůbec nebyli v kontaktu. Po kamarádkách se jí však stýskalo. Dvě nejlepší z nich, Lana a Zoe, s ní chodily do třídy už na základní škole a nemít je poblíž bylo najednou divné. Říkaly si „tři mušketýrky“. Lanini rodiče se živili jako televizní producenti a rozvedli se, když jí bylo deset. V období, kdy se rozváděli rodiče Vivienne, jí byla kamarádka velkou oporou a ujišťovala se, že se dívce daří nastalou situaci zvládat. Zoeini rodiče byli stále spolu. Její otec byl stejně jako Viviennina matka advokát, matka zase pracovala jako herecká agentka. Tyto tři dívky se v L. A. jedna od druhé nehnuly a Vivienne si bez nich připadala ztracená. Seznámila se již s několika jinými čtvrťačkami od svatého Ambrože, a i když se zdály být fajn, působily trochu domýšlivě. Kamarádky z bývalé školy měla rozhodně radši. Vypadalo to, že důvodem pro tamní studium byly pro většinu děvčat rodinné okolnosti. Tři z nich měly rozvedené rodiče, kteří se nedokázali shodnout na tom, kdo bude mít dcery v péči, takže internát se jevil jako nejsnazší řešení. Další dívka žadonila, aby mohla chodit na internát, jelikož nesnášela nevlastního otce a chtěla za každou cenu pryč z domu. Nechala se slyšet, že matka kolem otčíma poskakuje jako šílená a souhlasí s každičkým jeho slůvkem. Na Vánoce se jim mělo narodit miminko a ona u této události být nemínila, raději odjela pryč.

Table of Contents

1

2