Start

JAK JSEM

VYHRÁL VÁLKU

Dle vyprávění poručíka

Ernesta Goodbodyho zapsal

Patrick Ryan

K N I Ž N Í  K L U B

Přeložil František Vrba

PATRICK RYAN: HOW I WON THE WAR

Copyright © 1963 by Sara Jill Jones

Translation © František Vrba – dědicové, 1970, 1994, 2002, 2012, 2023

ISBN 978-80-242-9413-1

Obsah

Úvod

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Epilog

Tato kniha je věnována všem,

kdo sloužili pod mým velením

ve druhé světové válce,

oné šťastné družině bratří ve zbrani,

která to natírala skopčákům v jednom kuse,

od Středozemního moře až k Baltu,

dvanácté četě Čtvrtého mušketýrského pluku.

por. Ernest Goodbody

Úvod

Vojevůdci a vládcové už dávno přijali své pocty a vyznamenání a odešli ze scény. Kdejaký generál a polní maršál už uveřejnil svoje paměti, jak vyhrál druhou světovou válku navzdory všem ostatním generálům a polním maršálům. Všichni nejvyšší páni už vysvětlili v roztouženém vzpomínání, jak jedině oni odpovídají za vítězství a jsou osobně bez viny na porážkách. Jejich pohled na válku z božské perspektivy, čerpaný ze samolibých vzpomínek, vybraný z příhodných deníků a důkladně prošpikovaný dodatečnou jasnozřivostí, vykouzluje z chaosu příčinnou souvislost, spojuje navzájem nesouvislé události a vyšívá imaginární vzorky bitev poslušně podle jejich opožděných rozkazů.

Tolstoj je jednou provždy připíchl špendlíkem ve Vojně a míru:

„Říkám to, abych ukázal nevyhnutelnost falšování ve vojenských popisech, které slouží jako materiál vojenským historikům..., narazil jsem v takových historiích na vyprávění, že jsem nevěděl, mám-li se jim smát, nebo plakat nad nimi, když jsem si uvědomil, že ty knihy jsou hlavními památníky oné epochy a že je četly miliony čtenářů...“

My ve svém dilematu pozdějšího data se patrně musíme rozhodnout pro smích – ze strachu, abychom se nerozplakali.

Kapitola první

„Je až neuvěřitelné,“ napsal Brooke, „že do dneška šlo všechno tak dobře. Je to vysoká hra o vysokou sázku a modlíme se k Bohu, aby nám to vyšlo.“ Přes nezkušenost posádek výsadkových plavidel to druhý den ráno dopadlo téměř nad všechno očekávání: V 01.00 hodin dne 8. listopadu 1942 se začaly oddíly vyloďovat na alžírských plážích...

Sir Arthur Bryant

Válečné deníky polního maršála vikomta Alanbrooka

Kam jsem jen dohlédl, na pláži vládl chaos. Výsadková plavidla přistávala v dorážejícím příboji, zmítala se ve vlnách a vyhazovala mužstvo i výstroj do vody. Vojáci bezcílně bloudili, beznadějně ztraceně volali na sebe i nadávali jeden na druhého i nazdařbůh. Nikde na pláži ani na pobřeží nebylo vidět jediný útvar. Byl jsem prochladlý... byl jsem osamocený...

Gen L. K. Truscott

Z vyššího rozkazu

Když se výsadkové plavidlo vrhlo přídí do vzdutých vln, ucítil jsem v krku dávivou příchuť měděnky. Z plynové masky na prsou mi vybublal závan filtrační látky, až mi vyschlo v ústech. Ocelová přilba mi vražedně drtila hlavu. Bylo mi zřetelně nevolno, ale nikdy bych to byl nedal najevo před chlapci. Velitel nikdy nesmí projevit slabost před svou jednotkou.

Zhluboka jsem polkl a plácl seržanta Transoma povzbudivě po rameni.

„Tak co, seržante, jdeme na to,“ prohlásil jsem. „Konečně máme příležitost pořádně to skopčákům natřít, co?“

Spustil triedr, pár vteřin si mě ponuře měřil a mlčky si odplivl do moře. Ohromný chlapík, když šlo do tuhého, tenhle Transom, ale výřečností nikdy neoplýval.

Na čtyři sta metrů od břehu jsme vjeli do nízké ranní mlhy, která se v klubkách táhla podél alžírského břehu. Vyloďovací rampa poklesla do půli stěžně a já usoudil, že je načase přečíst denní rozkaz. Bylo to ušlechtilé a povznášející poselství z generálova pera, přesně takové, aby chlapce přeneslo přes těch pár zbývajících metrů na pláž. Vytáhl jsem z pouzdra na mapy kartičku a stoupl si na nakloněnou plošinu rampy.

„Vojáci Čtvrtého mušketýrského!“ zadeklamoval jsem. „Vyrážíme spolu dnešního historického dne, dne osmého listopadu 1942, vstříc velkému dobrodružství. Vstupujeme na alžírskou půdu, abychom přispěli svou troškou na obranu staré vlasti, impéria a demokratického způsobu života. Vrhněme se do prvního kola v ringu s bojovným zábleskem ve zraku a s vědomím spravedlnosti naší pře v srdci. Jestliže všichni potáhneme za jeden provaz s pravou britskou kuráží a soudržností, dosáhneme s pomocí Všemohoucího boha bitev zaslouženého vítězství nad silami Zla... Hodně štěstí vám všem, lovu zdar a do toho, abychom Huny nadobro vykopli z Afriky!“

„Šavle hore!“ zařval vojín Drogue.

„Rád bych dodal ještě pár slov osobně...“

Než jsem se k tomu dostal, křuplo to skřípavě pod čarou ponoru, příď plavidla vystřelila k obloze, rampa mi ujela pod nohama a shodila mě pozpátku do Středozemního moře... Pohroužil jsem se jako kus starého železa dva metry pod hladinu, a když jsem se vynořil, odnesl mě už proud na deset metrů od mého mužstva. Nad hladinou se táhla mlha, ale dosud jsem rozeznával obrys vzpínajícího se člunu a slyšel jsem šílený řev motorů.

Když mě vlny odnesly o kus dál, dotkl jsem se nohama písku, takže jsem se mohl postavit a vzepřít se proudu. Zapískal jsem na píšťalku a rukou položenou na temeno hlavy dal signál předepsaný Rukovětí pro výcvik pěchoty.

„Ke mně!“ zařval jsem. „Ke mně! Dvanáctá četo Čtvrtého mušketýrského, na můj povel ke mně!“

Třikrát jsem ten povel opakoval, ale nikdo se neukázal, aby vyhledal svého velitele. Zpočátku jsem to nemohl pochopit. U svých vojáků jsem byl nepochybně oblíben. Patřičnému zacházení s mužstvem jsem věnoval neutuchající zájem. Podrobně jsem jim každému radil v jejich manželských problémech, přiměl jsem je k povinnému spoření, aby si ukládali rozumnou část žoldu, a nikdy jsem při cvičeních nejedl dřív, než se nasytili oni. Někdy snědli všechno a na mne nezbylo nic. Seržant Transom, třebaže podle všeobecného názoru neměl dost představivosti, patřil k nejoddanějším poddůstojníkům a prožili jsme spolu už drahnou dobu.

Když se mi záď plavidla vzdalovala z dohledu, uvědomil jsem si, že o mém opuštění rozhodlo válečné námořnictvo. Plavidlo narazilo na překážky pod vodou a muselo si najít jinou přístupovou trasu. Ale velení bylo v rukou námořníků. A v dobrých rukou, jak bylo vidět na tom námořním podporučíkovi. Když jsem s ním probíral podrobnosti svého programu pro vylodění na pláži, projevil na netrénovaného námořního důstojníka překvapivě inteligentní porozumění pro armádní problémy, a já mu to také řekl.

Hukot motorů odumřel a já se octl sám a bez opory, po krk v převalujícím se teplém moři.

„Teď se seber, Erneste,“ řekl jsem si. „Seber se a vzpomeň si na Clausewitze!“

Odedávna jsem si v každém vojenském dilematu zvykl posoudit rychle situaci na základě Clausewitzových Zásad války. Příslušné přikázání v daných okolnostech očividně znělo: „Udržení vytčeného cíle“. Tato akce mi slibovala nejen dostat se na souš, ale mohla mě zavést i zpátky k četě.

Hnán přílivem, přebrodil jsem se přes mělčiny a octl se v maličkém zálivu obklopeném nízkými červenými útesy. Někde za jejich vrcholem asi půl druhého kilometru do vnitrozemí ležela naše první zastávka, vesnice Cleptha. Moje pláž vypadala opuštěně a já jenom doufal, že narazí-li seržant Transom na odpor, vzpomene si na můj bojový plán. Plán vycházel z přizpůsobení Montgomeryho techniky útoku levým hákem a jeho uplatnění na stupeň jedné čety si vyžadovalo matematického mozku.

Když jsem se plížil pískem vzhůru po stoupajících přesypech, mlha se zdvihla a začalo svítit slunce. Mezi balvany před hřebenem útesu se ze mne kouřilo jako v zimě ze shluku meloucích se hráčů při ragby... Najednou nade mnou zachrastilo kamení a na vrcholek vyběhl nějaký muž.

Vypadal jako Arab v hnědém domorodém burnusu a s dečkou kolem hlavy. Ale opatrnosti nikdy nezbývá. Skopčáci dovedou být zatraceně prohnaní. Vrhl jsem se tedy do úkrytu a přistál v křovisku bodláčí.

„Stůj!“ zavelel jsem. „Kdo tam?“

Šňůrka od revolveru se mi zapletla do ženijní lopatky, takže jsem nemohl zbraň vytáhnout. Můj protivník zůstal naštěstí stát na čtyři kroky ode mne. Zachytil jsem po větru naplno jeho pach a poznal jsem, že to žádný Němec být nemůže.

„Oukej, Johnnie,“ zapípal. „Hurá král George!“

Mezitím jsem si vyprostil pistoli, a když jsem vystoupil z úkrytu, mířil jsem na něj.

„Ty mluvíš anglicky?“

„Oukej, Johnnie. Hurá král George!“

Otočil se zpátky směrem, odkud přišel, a pokynul mi, abych ho následoval.

„Tudy?“ zeptal jsem se. „Cleptha?“

„Cleptha. Oukej, Johnnie. Hurá král George!“ Vítězoslavně přikývl a ukázal na sebe: „Momali... Momali.“

Jestliže se po vylodění nesetkáte s odporem, říkaly naše rozkazy, navažte okamžitě styk s civilními úřady. Příležitost mi přála. S odporem jsem se po vylodění nesetkal. Našel jsem průvodce. Jestliže navážu styk s místním pohlavárem, bude to moje osobní nekrvavé vítězství. Major bude celý šťastný.

„Doveď mě k šejkovi!“ zavelel jsem. Arab si dvakrát poskočil nadšením a pustil se s pleskáním nohou po stezce dolů. Jakmile jsem se vzdálil od moře, zafoukal horký a suchý vítr, takže z nejhoršího mokra jsem uschl, ještě než jsme po dvacetiminutovém poklusu dorazili na okraj Clepthy s chajdami z nepálených vepřovic a z vlnitého plechu. Když jsme se dostali na hlavní ulici, vyskočily před námi bílé domy, objevil se asfalt, pak krámy, kavárny, tržiště a mešita. Arabové vstávali a doprovázeli nás potleskem, jako bychom finišovali maratón. Jeden mi běžel po boku a popadl mě za paži. Momali ho nakopl à la savatte, jako ve francouzském kopacím zápase, až chlapík vletěl do káry se sušenými chobotnicemi. Dorazili jsme k patrovému domu se zelenými žaluziemi a s balkónem ozdobeným vlajkami všech národů. Momali mě starostlivě provedl mezi palmami v květináčích do haly s dlaždicemi, na které kanuly korálkové závěsy.

Nějaká tlustá snědá žena se dvěma britskými vlajkami zastrčenými do drdolu à la madam Butterfly vyběhla mezi korálky s halasným výskotem. V přívalu hrnoucí se francouzštiny a v dusivém mračnu kolínské vody si mě přivinula mezi svá nesmírná ňadra a zlíbala mě divoce na obě tváře, až mi na nich v jejích stopách zůstaly čmouhy rtěnky. Pak mě vmáčkla do vyplétaného křesla a strčila mi pod nohy polštář.

„Momali,“ zeptal jsem se. „Tahle dáma je manželka šejka?“

„Oukej, Johnnie. Hurá král George!“ přisvědčil energicky a pleskavě vyběhl zpátky na ulici.

Hostitelka zazvonila na kravský zvonec a nějaký kluk přinesl kávu a láhev skotské značky Vládní Británie Ia. Nade mnou se ozvalo hihňání a z galerie, kam vedly schody, shlížel asi tucet mladých žen rozmanitých odstínů a velikostí. Začínal jsem chápat situaci. Madam Butterfly je šejkova manželka číslo 1 a ostatní jsou mladší příslušnice jeho harému. Bezpochyby je tu zvykem, že manželka číslo 1 hosta uctí, než se setká s jejím pánem. Nalila mi do sklenice polovičku kávy a polovičku Vládní Británie. Stejně jako Montgomery normálně alkohol nepiji, ale tohle zřejmě patřilo k politickým povinnostem. Napil jsem se a po prvním doušku mi uschl nátělník.

Číslo 1 zaječela na ostatní manželky a ty sešly dolů a promenovaly se před mým křeslem jako manekýnky na přehlídce. Zdvořile jsem se usmíval a připil jsem po řadě každé z nich troškou ohnivého nápoje. To všechno patří k uvítacímu obřadu, myslel jsem si, dokud jsem si neuvědomil, že mě madam Butterfly primitivní francouzštinou a až příliš zřejmou mluvou posunků vybízí, abych si jednu z nich vybral pro své tělesné potěšení.

Slýchal jsem už, jak dalekosáhlá je arabská pohostinnost, ale tahle starosvětská zdvořilost hraničila s šílenstvím. Jak má člověk s někým politicky vyjednávat, když před deseti minutami prováděl bůhvíco s jednou z jeho manželek? Ostatně na něco takového mě nikdy neužil. Nebyl jsem bohudíky vychován k erotické nevázanosti.

Jedna manželka s vlhkými rty a v těsném kimonu si mi sedla na koleno a já pro jistotu vypil zbytek kávy. Bloudila po mně rukama všude, kde se dalo, a nenechala mě na pochybách o své dychtivosti obětovat se na oltáři pohostinství. Ještě dobře, že jsem neodložil svou výstroj.

„Non, madame,“ odmítl jsem s poděkováním. „Merci beaucoup, mais non.“

Považovala mé odřeknutí za ostýchavost, takže jsem proti ní musel bránit britskou vojenskou čest, když se náhle z ulice ozval divoký pokřik a dovnitř vrazil Momali v patách se seržantem Transomem a s dvanáctou četou.

Manželce číslo 1 div nepraskl korzet bouří nadšení, všechny ostatní manželky se rozběhly po schodech nahoru a četa se pustila za nimi.

„No,“ prohlásil seržant Transom, „to jste si ale pospíšil, abyste nevyšel z cviku, co?“

„Jsem tady, abych vyjednával se šejkem,“ řekl jsem. „Zavedl mě sem Momali. Musíme se postarat, aby dostal odměnu.“

„Ten už ji dostal. Největší provizi za den, jakou kdy bordelovej nadháněč v celým Alžíru vydělal.“

Madam Butterfly vytáhla ze své úžlabiny jelenicový pytlík a vysázela Momalimu na chňapající dlaň hromádku mincí. Po šíji mi přeběhlo něco jako menší stepní požár.

„Chcete říct, seržante... že to tady není nic jiného než... než vykřičený dům?“

Nikdy jsem v podobném podniku nebyl. U nás v Ketteringu se všechny takovéhle věci drží pod pokličkou.

„Kam na mě s tou flintou, pane? Vida, jak se vybarvujete. Všecky ty vaše přednášky, abysme nechali černý štětky štětkama, a sotva pět minut po přistání si to namíříte rovnou za kusem alžírský spodničky.“

„Seržante Transome, chci, abyste docela jasně pochopil, že...“

„Mně je to jasný ažaž, pane, a majorovi to bude ještě jasnější, až sem přijde a uvidí ten váš zmalovanej ksicht. Radši bysme měli vyrazit dál k hlavní silnici. A nejradši zadním vchodem.“

Pustil se s dupáním do schodů a chodbou a jeho postup se vyznačoval pleskáním přes ženské zadky a odpovídajícím úzkostlivým pištěním v cizí řeči.

„Nástup venku, padat, padat všichni!“

Deset minut nato byla dvanáctá četa znovu v akci; pochodovala v bojovém tvaru ven z Clepthy po zaváté cestě směrem k pobřežní silnici.

„Furt dál a dál, aby to ďas vzal,“ remcal vojín Spool. „Zrovna jsme byli v nejlepším a von nás musí hnát pryč!“

„Šup sem, šup tam a na stráž!“ mlel vojín Drogue. „Na víc jsem čas neměl. Ten parchant mazaná to tedy vyčíh. Doplave si na břeh, přichvátne si a vodbude si dvě pořádný lážový čísla ještě dřív, než my tam dorazíme.“

Z jeho tónu zaznívalo něco jako obdiv, takže jsem se rozhodl nekárat ho. Mou pozornost zaujaly důležitější věci.

„Seržante Transome,“ ozval jsem se. „Nedodržujeme správně protiplynové předpisy. První vojín nemá na bodáku lakmusový papír.“

Podíval se na tlustou vrstvu bílého prachu, který se nám usazoval na bagančatech.

„To tedy nemá, pane,“ odpověděl překvapeně. „A tady se sakra dá čekat každou chvíli yperit a kdovíco ještě. Hnedka to zařídím.“

Postoupil vpřed a napíchl vojínu Droguemu na bodák list papíru.

„Co to má bejt?“ zeptala se protiplynová hlídka. „Paráda s fánglema?“

Zdálo se mi, že lakmusový papír nemá předepsaný rozměr, takže jsem vykročil do čela, abych věc zkontroloval. Byl to kus toaletního papíru. Ujišťuji vás, že chceme-li zjistit přítomnost yperitu, pak docela neúčinného. Chystal jsem se to právě seržantovi vytknout, když jsem si všiml, že nikdo z čety mimo mě už nemá plynovou masku. Všichni je zahodili. To byla příliš vážná záležitost, aby se dala vyřídit na pochodu. Budeme si muset provést inspekci výstroje, až dosáhneme cíle.

Vytrvale jsme šlapali zavátou cestou, a když jsme zdolali poslední návrší, zahlédli jsme před sebou černou stužku silnice. Napřímil jsem ramena a vyrazil s průzkumným družstvem vpřed, abych své vojáky vedl do konečného útoku... Zaplavila mě vlna jásavé radosti... Všechno, čím jsem prošel, stálo najednou za to... To, že jsem obětoval svou kariéru v obchodě s obilím, ty tvrdé měsíce mezi mužstvem, nelítostný mlýn výcviku v důstojnickém kursu, ty nekonečné noci vojenského studia, kopání zákopů, execírování, přespolní běhy, ty zušlechťující koncerty, vzdělávací přednášky, přehlídky před důležitými osobnostmi, to věčné drhnutí, leštění a pucování a všechny ty tisíce ran kladivem, které z člověka ukovají vojáka způsobilého pro válku v dvacátém století... to všechno bylo hrdě ospravedlněno v onom vrcholném okamžiku, kdy jsem pochodoval se svými vojáky v útočném předvoji demokracie... A zatímco se africké slunce dopouštělo žhářství na temeni mé přilby a za ušima mi stékaly dva potoky potu, v paměti mi znovu svěže vyvstalo ono mokré říjnové ráno, kdy to všechno začalo, ráno před dvěma roky, kdy jsem vkročil do onoho verbovacího střediska na Hlavní ulici v Ketteringu jako obyčejný pan Ernest Goodbody, bez hodnosti, bez důstojnického pověření, naprosto neozbrojený civilista.

Kapitola druhá

Nepřipravenost Británie v roce 1914, kdy jsme byli jediná země na světě, jejíž armáda měla polní dělostřelectvo neschopné vypálit tříštivý granát, byla překonána téměř neuvěřitelným britským nedostatkem válečné výzbroje o pětadvacet let později v roce 1939. Dosud se používalo zbraní, které byly zastaralé už v roce 1914... Neměli jsme žádné samopaly, žádné náboje s drážkou, žádné nárazové ruční granáty... Ve válečném letectvu samozřejmě neexistovaly žádné střemhlavé bombardéry a tanky se hodily leda do muzea. Tropické přilby vydávané oddílům posílaným na Východ, aby bránily Indii, Barmu a Malajsko, byly pozůstatky z búrské války. Skoro všechny pumy, které mělo válečné letectvo v roce 1939 k dispozici, pocházely z roku 1919... Nikdy se však nepochybovalo o tom, že britské kavaleristické píky a palaše, sedla, podkovy, krumpáče, lopaty a palice na zatloukání stanových kolíků se vyrovnají všem ostatním na světě...

Gen. Sir Leslie Hollis

Válka nahoře

Strávil jsem rané dětství přikrčený před oním plakátem s varujícím prstem a žalujícím knírem generála Kitchenera. Počátek druhé světové války pro mne znamenal noční můry, ve kterých mi krásné mladé ženy podávaly na ulici bílá pírka, aby mě označily za zbabělce a ulejváka. Byl jsem svobodný, bez závazků a vlast mě potřebovala. A zdálo se málo pravděpodobné, že funkce hlavního účetního u firmy s obilím bude patřit k zaměstnáním osvobozeným od vojenské služby.

A tak jsem poslední říjnový pátek roku 1939 provedl bilanci zásob čočky, odfajfkoval konečný výsledek a informoval pana Cawberryho, že se hlásím pod prapor vlasti. Musím říci, že to přijal s velkým pochopením.

„Pracoval jsi u firmy Cawberry & spol. šest let, chlapče,“ řekl tehdy. „Je jenom spravedlivé, aby tě vystřídal zase někdo jiný. Doufám a věřím, že Cawberryho ztráta bude v dnešní těžké době pro armádu ziskem.“

V odvodní hale bylo šero od studené mlhy a kolem plynových světel se dělaly kruhy v duhových barvách. Doktoři s ledovými prsty se mnou prováděli věci, o kterých bych se v dámské společnosti radši nezmiňoval. Písař u posledního stolu si zapsal moje přidělení.

„Můžete si vybrat, jakou chcete zbraň,“ řekl mi, „a bude-li tam volné místo a máte-li potřebnou kvalifikaci, budete k ní přidělen.“

„Vždycky jsem si představoval tajnou službu. Rozvědku, rozumíte. Páté oddělení.“

„Tak rozvědku?“ Četl nahlas, co psal. „Nejraději by sloužil... u rozvědky... Výborně. Další prosím.“

Příští tři dny jsem strávil v knihovně čtením o Matě Hari a v pondělí ráno jsem dostal povolávací rozkaz, abych se hlásil v kasárnách v Burrapore, ve výcvikovém středisku pro motorizovanou pěchotu. Burrapore ležel pětadvacet kilometrů od Birminghamu a všichni branci, kteří se mnou nastupovali, mluvili nejčistším místním dialektem. Když nás všechny pětkrát přepočítali, zjistili, že mají akorát pět plných světnic a jeden maník přebývá. Ten přebývající maník jsem byl já, takže mě délesloužící desátník Maloney a svobodník Dodds odeskortovali do čísla sedmnáct.

„Je to vyzáblina,“ prohlásil Maloney, když si mě prohlédl znechuceným pohledem, „a vypadá jako poseroutka.“

„Nikoho jinýho nemáme,“ poznamenal Dodds, „dokud zejtra nedostaneme těch vostatních devětatřicet. Jenom se modlím k Bohu, aby Hitlera nenapadlo zaútočit dneska v noci.“

Zasvětili mě do umění zacházet s rejžákem, ustanovili mě za požární hlídku a svěřili mi na starost světnici. Když jsem tak seděl svůj první večer na vojně, s rejžákem v ruce a naprosto nehrdinsky, připadal jsem si při ponurém pohledu na holé kavalce opuštěně, osiřele a velice dickensovsky.

Poddůstojníci se vrátili krátce po desáté, oba měli v hlavě a litrovou láhev navíc a usadili se u krbu, aby vzpomínali. Poslouchal jsem je v ukázněném mlčení a vyrozuměl jsem, že zatímco hřmotný desátník je voják z povolání se čtyřiadvaceti roky nepřetržité služby v těle, jeho štíhlounký kumpán je záložák povolaný zpátky pod prapor po pěti letech života v civilu.

Jejich rozhovor se vyvinul v debatu o relativních přednostech vojenského a civilního života. Maloney proklamoval své skálopevné přesvědčení, že na vojně je na tom člověk nejlíp.

„Žrádlo zadarmo, cestování zadarmo, a nejlepší vohození, co můžeš dostat. Žádnej civilní póvl se na vojně nevede, mladej.“

Dodds, ze kterého mluvila zkušenost z obojího světa, byl stejně nezvratně přesvědčen, že v civilu je všechno dokonalejší než v armádě.

„Ty zkrátka houby víš, Paddy,“ namítal. „Nikdy jsi nic civilního nezkusil jako já.“

Maloney odpověděl tím, že si zul bagančata a postavil je pyšně na stůl.

„Koukni se na ně! Pevný jako baráky, hebký jako ženský kozy a tahám je už vosum let. Takovýhle boty v civilu nedostaneš.“

Dodds si sundal svoje černé střevíce a postavil je vedle bagančat. Rozepjal si pro pohodlí blůzu a já viděl, že jeho večerní úbor pod uniformou je skrz naskrz civilní.

„Tohle je telecí box. Nosím je šest let a jsou jako nový, když jsem je koupil v Kožený ulici. Něco takovýho na vojně nevyfasuješ.“

Maloney smetl střevíce opovržlivě ze stolu.

„Papundekl a balicí papír! Stačí sprchnout a budeš běhat bos.“

Stáhl si vlněné ponožky. „Mákni si na tohle! Čistá vlna! Nejsolidnější zboží...“

„Ty si potrpíš na čistou vlnu? Tak si přečti tuhle značku!“

Dodds už měl dole svoje civilní ponožky z krepnylonu a natahoval je přes stůl.

„Tenoučký jako pavučinky a zrovna tolik vydržej!“ Maloney už zápolil se svou blůzou. „Ukaž, co máš za košili!“

Sám si stáhl khaki košili přes hlavu a dvakrát upadl, než se z ní dostal.

„Flanel, chápeš to, solidní flanel!“ Zapráskal košilí jako bičem. „Doktoři ho předpisujou na regma, a na vojně ho fasuješ zadarmo!“

„A za tejden ti sedře kůži ze zad,“ nedal se Dodds a podával mu svou košili z proužkovaného popelínu. „Tohle je zato košilka! Civilizovaný voblečení pro slušnýho člověka...“

A tak se trumfovali dál ve svém zaujatém svlékacím pokru, porovnávali kšandy, knoflíky, kapesníky, kartáče, hřebeny, nátělníky a spodky, až se konečně všechny jejich propriety octly na hromadě na stole a oni přede mnou stáli nahatí.

„Všivej, mizernej civilní póvl,“ poškleboval se Maloney. „Zafouká větříček... a kde budeš?“

„Křápy a kanafas a režný noční košile, jaký nedávaj ani trestancům...“

Oba si dlouze lokli, aby jim to líp mluvilo. Kloktali a klopýtali v záři krbu, dost růžoví a pupkatí na výjev z nějakého bakchanálu. Jen k nim přidat pár hroznů vína a pár satyrů a Rubens by byl sahal po štětci. Maloney najednou praštil lahví o stůl.

„Zuby!“ zařval. „Armádní zuby netrumfneš!“

A už měl ruku v ústech a vytáhl kompletní horní protézu a položil ji na stůl, až se zablýskala.

„Jen se mrkni na tu nádheru. Dělal mi je vojenškej dentišta v Kvétě. Šeděly mi jak rukavička, vod prvního dne, čo šem je doštal. Tomu žíkám kvalita. Doddši... kam še na takovou kvalitu hrabe nějakej čivilní...“

„Jo? Ale...? Tak se koukni na tyhle!“ Svobodník si vytrhl svou vlastní horní protézu a položil ji na stůl k prozkoumání. „Tyhle dělal ručně pan Gravel, nejlepší dentišta v čelý uliči Šedmi šešter. Čištá šlonovina, žádnej bakelit jako ty tvoje kšupáky...“

„Já ti ukážu bakelit, to uvidíš!“ Maloney zuřivě praštil svým umělým chrupem o hranu stolu.

„Tvrdý jako želežo. Pevný jako týkový dževo. Jen to žkuš ty, žížnout tak těma švejma náhrobníma kamenama!“

Dodds bacil svým chrupem.

„Tak heleď... vyrejply rejhu do dževa a ž nich še nevodloup ani ždibíček. Tomu žíkám čivilní žemešlo, Paddy, ty už něčo vydržej...“

Maloney se vážně chopil svého chrupu a mrštil jím o dřevěné ostění světnice. Chrup odskočil a přiběhl po zemi zpátky jako uhánějící krab.

Dodds hodil svými zuby s rozmachem za hlavu a ony se k němu odrazily zpátky od lišty ostění.

„Není na nich ani škrábnutí,“ prohlásil Dodds.

„Na mejch taky ne. To máš holt armádní práči.“

Maloney hodil svým chrupem znovu. Dodds přijal výzvu a byla z toho hotová kanonáda chrupů bubnujících v rychlém sledu o dřevěnou stěnu. Tato bubnová palba však nic nerozhodla.

„Ty těma švejma tolik netšíškáš jako já, Doddši.“

„Já hážím na voštro. To ty to šolícháš, protože máš štrach, aby še ti ten bakelit nerožšypal. Pinkáš to jako bábrlinka teniš...“

„Já že to pinkám? Tak ti teda žeknu...“ Maloney se náhle zarazil uprostřed své tirády a zadíval se na mne... „To je vono, Doddši...! Von! Von je neutrál... Zorr...“ Poklušem v kluš...! Pohnout koštrou, mladej...! Štát!“

Byl jsem už v černočerveném pyžamu s carským orlem na kapsičce. Zapomněl jsem, že jsem bos, a přidupl jsem při zastavení tak, až jsem si málem urazil palec.

„Panebože!“ prohlásil nahatý Dodds. „Rudolf Valentino! Vymóděnej jak na švatební noč!“

„Je to neutrál,“ opakoval Maloney. „Necháme ho hodit vobojíma žubama najednou. To je pšeče férový, ne?“

Podal mi oba chrupy.

„Mrškněte š těma falešnejma žubama vo žeď! Čo nejvíč můžete!“

Bez mučení se přiznám, že jsem na tuhle situaci nebyl připraven. Obrnil jsem se v duchu, abych snesl těžkosti, hrůzy a oběti totální války, ale nečekal jsem, že první přímý rozkaz, který na vojně dostanu, bude znít: „Mrškněte š těma falešnejma žubama vo žeď!“ Byl jsem si vědom, že vojenské rozkazy se musejí poslouchat bez debat, ale nějaký civilistický atavismus mě varoval, že si takhle nadělám nepřátele, takže jsem zaváhal. Čím můžete někoho víc urazit, než když mrsknete jeho falešnými zuby o zeď?

„Tak bude to?“ zavrčel Maloney. „Šplňte rožkaž, nebo váš pošlu na strážniči pro porušení kážně!“

„Práškněte těma žubama, když še vám žíká,“ přidal se Dodds, „nebo váš poženu pšed válečnej šoud!“

Napadlo mě, že za neuposlechnutí rozkazu mohou ve válce člověka zastřelit. Rozpřáhl jsem se tedy a mrštil oběma falešnými chrupy o zeď. Naneštěstí jsem se netrefil do dřevěného ostění a zasáhl jsem žulové obložení krbu. Protézy se roztříštily na cimprcampr... po podlaze se rozletělo krupobití slonoviny a korálové střípky a pískovcový krb připomínal dno zubařské nádoby na odpadky.

„Moje žuby!“ zaúpěl Maloney. „Rožbil šte mi moje krášný žuby!“

„Žničil šte je!“ přidal se Dodds, klekl si na zem a začal se prsty hrabat v troskách. „Vy atamane žatračená, vy... vy šejku arabšká, dočela šte mi ty žuby žničil...“

Postavil jsem se po svém vrhu vojácky řízně do pozoru a čekal na další rozkaz.

„Hrozně mě to mrzí,“ ozval jsem se, „ale sami jste to chtěli. Uposlechl jsem jenom váš rozkaz.“

Maloney chtěl na místě vyrazit zuby mně, aby se na podlaze smíchaly s jeho, ale Dodds to jako pravý kasárenský advokát zarazil.

„Vyžídíme ši to š ním ráno, Paddy,“ prohlásil. „Ža tohle půjde do báně. Ale ješli ho teďka poznamenáš, tak žekne, že šme ho vyprovokovali.“

Uchýlili se do svých kójí, chabě mě proklínajíce a svolávajíce hromy a blesky na mou vojenskou kariéru. Byl jsem z toho velmi nešťastný a jedinou útěchou, kterou mi situace skýtala, bylo pomyšlení, že mě aspoň nemůžou pokousat.

Příští den jsem šel k rotnímu raportu. Byl jsem obviněn z ohrožení pořádku a vojenské kázně tím, že jsem záměrně rozbil falešné chrupy nadřízených. Maloney a Dodds vypověděli, že jsem vzal jejich zuby ze stolu, neřekl ani s dovolením a mrštil jimi do krbu. Trvalo mi asi dvacet minut, než jsem vylíčil skutečný sled událostí a vysvětlil veliteli roty, že jsem byl neutrál a rozhodčí z donucení, a metače zubů že jsem dělal na přísný rozkaz.

Když jsem skončil, velitel zřejmě váhal, jestli jsem opilý nebo jestli mi přeskočilo. Nakonec mi popsal celý služební záznam červeným inkoustem, napařil mi pro štěstí sedm dní s dekou, upozornil rotmistra, aby si na mě dal pozor, že se mnou budou asi průšvihy, a zařídil mi co nejčasnější návštěvu u psychiatra.

Kapitola třetí

Naše Nové ozbrojené síly mají mít důstojníky ze společenských tříd, pro které je ten úkol něčím novým. Důstojnická pověření dnes dostávají příslušníci střední, nižší a dělnické třídy. Tyto třídy, na rozdíl od staré aristokratické a (téměř) feudální třídy, které vedly starou armádu, se nikdy nemusejí ohlížet na „svoje lidi“...

Dopis Timesům od velitele jedné z důstojnických škol

Vytrubování budíčku mě volalo v nejnevhodnější hodinu, rotmistr Gripe mě na každém kroku provrtával očima a dva protivní poddůstojníci mě proháněli z bláta do louže mumlajíce bezzubé nesrozumitelné rozkazy, takže můj první týden na vojně nijak nepotvrzoval, že bych měl v torně ukrytou maršálskou hůl. Nenechal jsem se však tou smůlou odstrašit. Vykonával jsem své povinnosti s plnou vervou, usmíval jsem se, když jsem leštil nádoby na odpadky, hvízdal jsem si, když jsem bílil uhelná skladiště, a nahlas jsem se smál při drhnutí latrín.

„Jestli se nepřestaneš tvářit tak blbě blaženě,“ řekl mi vojín Calendar, můj spoluvězeň, „vrazím ti na mou duši do rozkroku násadu tohodle pitomýho koštěte.“

Calendar přišel do kasáren rovnou z waltonské věznice a odpykával si trest za to, že praštil seržanta od vojenské policie dveřmi utrženými od skříňky. Pochopitelně se proto na svět díval žlučovitě. Doporučil jsem mu mnoho pouček Dalea Carnegieho a strávil jsem hodně času z našeho společného trestu, abych mu vysvětlil, že jenom pozitivním přístupem k protivenství dokážeme žít naplno, získávat přátele a působit na lidi. Pokračoval jsem tak celý týden a dokládal jsem mu své zásady příkladem vlastního chování, takže jsem se dočkal trpkého zklamání, když mě v poslední den mého trestu nachytal předkloněného nad kýblem a vrazil mi zmíněnou násadu, kam pořád hrozil. Abych ho ušetřil dalšího průšvihu, řekl jsem saniťákovi, že jsem se v rozkroku narazil při cvičném přeskakování pětipříčkové překážky.

„Spíš se mi zdá,“ poznamenal saniťák, když mi natřel celé okolí genciánovou violetí, „žes cvičně přeskakoval nějakou štětku a vona ti vrazila jednu parapletem.“

Dělal jsem všechno možné, abych se zalíbil desátníku Maloneymu, a tak jsem si z kasárenské knihovny vypůjčil Rukověť výcviku se zbraní, abych si mohl předem prostudovat každou lekci našeho výcvikového programu. To mi umožnilo napovídat desátníkovi, kdykoli něco zapomněl, a připomenout mu správné znění Rukověti v těch občasných případech, kdy se spletl. Třebaže mi nikdy nepoděkoval přímo – měl tenkrát potíže s navykáním na nový chrup – jsem si jist, že moje drobné službičky ocenil.

Naše vztahy na cvičáku nebyly tak přátelské, jak bych si byl přál. Základní příčinou nesouladu byla moje výrazná chůze, typická pro rodinu Goodbodyů, při které švihne táž paže i noha dopředu zároveň. Vojenský krok bohužel vyžaduje postup právě opačný. Zatímco každý Goodbody současně s vykročením levou nohou vyráží vpřed levou paží, armáda dává přednost tomu, aby s vykročením levou nohou vyrazila paže pravá.

Pečlivým soustředěním a počítáním nahlas jsem se dokázal podřídit armádnímu rytmu pro prvních pár kroků, ale pak se dědičnost ukázala silnější, reflexy předků se znovu prosadily a moje končetiny ustavičně tíhly ke své přirozené harmonii, levá zároveň s levou a pravá s pravou. Po dvaceti krocích opačně rozhoupané paže vojáků kolem mne znejistěly a váhavě se podřizovaly mému rytmu. Když jsme dvakrát přepochodovali cvičák sem a tam, rytmická nejistota se zpravidla rozšířila na celý útvar a paže se kymácely všemi směry jako poblázněné semafory, dokud drmolící Maloney nezavelel stát. Nejdřív si myslel, že goodbodyovský krok je záměrná sabotáž a vytáhl mě před celý útvar.

„Tak vám teda nestačí, mladej, že jste mi rozbil zubní protézu a přivolal na moje votlačený dásně pekelný muka. Chcete mě tím svým hraním na mrzáčka ještě přivést na magorku, jo?“

„Ne, pane desátníku. Chodím tak pořád.“

„Nikdo tak nechodí! Je to proti přírodě... Poklusem v klus...! Stát...! Čelem vzad...! Poklusem v klus!“

Proháněl mě tak náhlými povely deset minut a doufal, že zapadnu do vojenského rytmu a usvědčím se tím ze simulování. Ale nakonec musel přiznat, že jsem mluvil pravdu.

„Co jsem komu udělal,“ zeptal se, „že mi pánbůh pověsil na krk tenhle prezent? Měl byste vystupovat v cirkuse, chlape! Nebo hopsat ve filmu za Groucho Marxem. Je na vás příšernej pohled, když se po tom cvičáku motáte jako hrbatej s dřevěnejma nohama! Zmizte mi za kuchyň, kde vás nikdo neuvidí, a učte se tam chodit jako člověk!“

Přišel pak za mnou, aby mi dal osobně instruktáž, a trval na tom, abychom chodili spolu jako nějaký třínohý tvor. Po skončení lekce jsem sice žádný znatelný pokrok neudělal, ale Maloney si zřetelně začal osvojovat goodbodyovskou polku.

„Už jste mě tím nakazil taky, a to platím na cvičáku za kanóna instruktora. Ještě šest neděl s váma a celý kasárna dostanou tanec svatýho Víta.“

Právě ten večer mě Calendar tak nevděčně rýpl násadou od koštěte. Příští den jsem byl nucen chodit po cvičišti s nohama co nejdál od sebe, jako nějaký přiblblý kovboj narozený v sedle. Tohle vylepšení mého normálního stylu Maloney už prostě nevydržel.

„Ježíš se rozplakal!“ zasténal. „A to jenom proto, že uviděl vás. Napůl člověka, napůl přetrženýho kraba. A já mám vsazeno 7 ke 4 v librách, že naše četa vyhraje soutěž v pořadovejch! Vodveďte mi ho z vočí, Dodds! Ať ho zprostěj vod pořadovejch, a zeptejte se, jestli nemůže pomáhat na marodce aspoň do tý doby, než ty svoje pokroucený haksny dostane zase k sobě!“

Poslali mě za rotmistrem Gropem.

„Vidím z vašeho záznamu, že jste prej v civilu byl hlavním účetním. Znamená to, že umíte číst a psát?“

„Ano, pane.“

„Tak můžete začít opisovat jména na seznamu pro výplatu žoldu na příští měsíc. Ale nemyslete, že si na vás nedám pozor...“

Dali mi průpisy z minulého týdne, čtvrt metru vysokou haldu výplatních archů, a já se pustil do opisování jmen dvanácti set a několika obyvatel kasáren. Poslední písař nějak pospíchal a některé z jeho záznamů mohly být čitelnější. Desátník z kanceláře mi ukázal, kde si mohu pochybná jména ověřit podle jmenných seznamů a osobních výkazů. Viděl jsem v tom znamenitou příležitost ukázat rotmistrovi své schopnosti, a tak jsem pilně ověřoval a bilancoval ve všech případech, kde to jen šlo. Moje přičinlivost došla odměny, když čtvrtého večera přišel rotmistr do kanceláře a viděl, že ještě pracuju.

„To jste s těmi archy ještě neskončil?“ začal. „Tak dlouho do noci byste se s tím piplat nemusel.“

„S výplatními archy jsem hotov, pane, a teď si ještě kontroluju přesnost položek. Přišel jsem v různých záznamech na řadu nesrovnalostí, o kterých byste myslím měl vědět, a proto jsem pro vás připravil hlášení.“

Podal jsem mu svrchní kopii.

„Jak jsem vyznačil, pane, v prvním odstavci, máme k dnešnímu dni v kasárnách stav 1172 mužů, kdežto na výplatních arších je vedeno 1184 jmen. Za minulý týden tu máme 1184 podpisů, takže byl v hotovosti vybrán a vyplacen obnos pro dvanáct vojáků, které nemáme ve stavu. Můj rozbor v druhém odstavci ukazuje, že šest z těch přebývajících jmen jsou rekruti, kteří byli propuštěni zpátky do civilu během loňského roku, tři další se jmenují J. Smith, dva W. Robinson a jeden R. Jones. I když existence těch dvanácti jmen na výplatních arších a pravidelné účtování žoldu na jejich podpis může být zaviněno nějakým omylem v záznamech, které jsem až dosud zkontroloval, může to taky znamenat, jak si jistě uvědomíte, pane, že někdo defrauduje armádní peníze. A tak mě napadlo, pane, kdo vlastně kontroluje vybírání hotovosti a bilancování výplatních archů.“

„Já.“

„Och!“

„Myslím tím,“ pospíšil si rotmistr s vysvětlením, „že já sice všechny účty kontroluju, ale při práci mi nutně pomáhá spousta lidí. Důstojníci vyplňujou šeky a vyplácejí hotové peníze, účetní v kanceláři sčítají položky z výplatních archů. Může to být kdokoli z nich.“ Posadil se vedle mne a položil mi otcovsky ruku na rameno.

„No, chlapče, snad bude nejlepší, když si to necháme pro sebe. V záznamech je třeba nějaká chyba, o který nevíte. A stejně, jestli je mezi náma nějakej podvodník, nechceme přece, aby věděl, že jsme mu na stopě, co myslíte?“

„To ne, pane. Já svou povinnost splnil tím, že jsem vám podal hlášení.“

„Správně. Ostatní nechte na mně.“ Poklepal prstem na hlášení. „Nemáte náhodou ještě kopii?“

„Ano, pane. Chtěl jsem si ji nechat jako ukázku své práce na vojně. Třeba mi přijde vhod při nějakém pohovoru o mém dalším přidělení.“

Uvážlivě si začal cucat zuby.

„Snad abyste mi ji dal radši taky. Člověk nikdy není dost bdělý.“

Podal jsem mu průklep.

„Jak myslíte, pane. Stejně si pamatuju všechny podrobnosti, kdybych je někdy potřeboval.“

„Pamatujete, co?“ Pronikavě se na mne podíval. „A co s těmi pohovory? Máte nějaké bližší představy o svém přidělení?“

„Ne, pane. Toužím jenom konat svou povinnost.“

„Aha. No, tak už běžte. A pamatujte, nikomu ani slovo!“

„Budu si to pamatovat, pane.“

„A snad bude nejlepší, když tady přestanete pracovat. Prostě pro případ, abyste nikoho nevyplašil. Zejtra ráno se hlaste do služby u seržanta Dibsona v magazínu.“

Správce plukovního skladu byl právě zaměstnán inventurou a dal mi měřit flanel, počítat kartóny s knoflíky, párovat boty a skládat deky. Při té práci jsem mohl srovnat armádní způsob inventarizace se způsobem firmy Cawberry & spol. a navrhnout seržantovi několik zlepšováků. Bohužel je nijak zvlášť neocenil.

„Nemyflete, fynáčku!“ řekl mi. „Proftě fpočítejte, co fem vám dal fpočítat, a zapifte, kolik toho je. O víc fe neftarejte. Myflení nechte miniftrovi války, jo? Platí vám za to, abyfte makal nebo fkapal, a ne abyfte mudroval proč. A teďka běžte f tranfportní partou nakládat pfíděly.“

U proviantního skladu jsme museli dlouho čekat, a zatímco ostatní hráli maso, měl jsem sdostatek příležitostí studovat systém vydávání. Desátník Maloney neprojevil zvláštní touhu, abych se vrátil k normálním povinnostem, a tak jsem byl ponechán na velice poučný týden ve skladech. Přes kritické názory seržanta Dibsona na myšlení jsem si zapsal několik postřehů, které jsem mu chtěl dát posoudit. Zdálo se mi jenom poctivé, aby z mé zkušenosti mohl těžit stejně jako rotmistr Grope. Vešel jsem se svými poznámkami do jeho kanceláře o přestávce na svačinu.

„Promiňte, pane,“ řekl jsem, „ale mám tady krátké hlášení o některých bodech práce ve skladech, abyste je posoudil.“

„Nechci flyfet žádná hláfení. A vy půjdete k raportu pro nepoflufnoft. Fíkal fem nemyflet.“

„První bod, pane, se týká výkazu denních dávek proviantu. V hlavní kanceláři jsem si zjistil, že máme ve stavu 1172 mužů. Ale naše objednávky na maso, cukr, konzervované ovoce, slaninu a ostatní potraviny obhospodařované v civilu na příděl počítají s 1272 muži. Takže omylem fasujeme pro sto osob navíc.“

Seržant vstal a zamkl dveře kanceláře.

„Pokračujte!“ vyzval mě. „Fekněte mi o tom víc!“

„Naštěstí se ten omyl, těch sto navíc neopakuje v kuchyňských výkazech. Skutečný počet denních dávek vydávaných veliteli kuchyně odpovídá správnému stavu 1172 mužů. Těch nadbytečných sto dávek denně by se tedy mělo hromadit ve vašem hlavním skladu.“

„Mělo, jo?“

„Teoreticky mělo. A jestli předpokládáme, že se ten omyl táhne řekněme měsíc, mělo by to teď dělat dva plné hangáry nadbytečných dávek. Jenomže v praxi není ve skladu žádný přebytek mletého hovězího a sucharů na osmatřicet hodin.“

„Tak kde to vfecko je?“

„To nevím, pane. Jako by se těch sto dávek navíc denně odváželo někam jinam, takže žádné nadbytečné zásoby nevznikají.“

„A víte, kdo je odváží?“

„Nevím, pane. Ale myslel jsem, že vám ten fakt mám hlásit.“

Dibson se chvíli ovíval čepicí.

„Fuj...! Vy fte holt náf malej vfudybyl, že jo?“

„Snažím se pořád rozšiřovat své vědomosti, pane.“

„To je chvályhodná věc, famofejmě.“ Posadil se a objal mě kolem ramen přesně stejně jako nedávno rotmistr Grope. „Nikomu fte fnad o těch cifrách nepovídal, nebo jo?“

„Ne, pane.“

„Fprávně. Tak fi to radfi necháme pro febe, dokud nezafídím, aby fe to pofádně vyfetfilo. Jeftli o tom někomu jen muknete a ohrozíte tak vyfetfování, půjdete fupito prefto pfed válečnej foud a do báně. Jafný?“

„Ano, pane.“

„Fprávně. Budu f váma ve ftyku. Ale bylo by moudfejfí, kdybyfte uf v magacínu nedělal. Hlafte fe zejtra v důftojnický jídelně a řekněte tam defátníkovi, že váf pofílám, abyfte mu pomoh f účtama.“

„Ano, pane. Jen ještě o jedné věci byste měl myslím vědět. Když jsem oprašoval galonové demižóny rumu, jeden z nich se převrhl a vypadla zátka.“