© David Jan Novotný, 2023

ISBN 978-80-249-5259-8

Obsah

1. Návrat do Josefova

2. Hezky na bílo

3. Sanytrovka

4. Dáme si repete?

5. Pro jedno kůzle

6. Desetník za bůra

7. Rozinky v blátě

8. Hrdinové a hrdinové

9. Tam, kde není muž…

10. Neklamný důkaz

11. Oko, které vidí, ucho, které slyší

12. Dvakrát se zaťala sekera v ostrém úhlu

13. A v smutném tichu jedem dál…

14. Konec Sanytrovky

15. Urvater Böhm

16. Žulové tele

17. Nebudeš jísti žádné věci ohavné

18. Prach prachu, popel popelu

19. Stará plátna nerezaví

20. Prokletý básník

21. Jarcajt

22. David a Goliáš

23. August August, august

24. Kde domov můj?

Slovníček hebrejských a jidiš výrazů

Věnováno těm, kteří po tom všem

neztratili víru a udrželi tradice předků.

1. Návrat do Josefova

Samuel Neuman stál na balkoně a díval se do hlubin dvora. Z výšky čtvrtého patra se mu trochu točila hlava. Na mosazné ceduli na chodbě domu bylo sice napsáno IV. PATRO, ale ve skutečnosti to bylo páté. První bylo označené jako MEZZANIN, ačkoliv o žádné mezipatro nešlo. Divná věc. Moc divná. Josefov, kam se měsíc před Vánocemi v jednapadesátém roce s rodiči a mladším bratrem přestěhoval, byla divná čtvrť. Moc divná. Alespoň tak mu to připadalo, když se ponejprv rozhlédl po ulici, kde měl od nynějška bydlet. Nevěděl, kdo je Eliška Krásnohorská, nevěděl, proč tu nikde není park a spousta stromů a proč tu nepípne ani pták. Domy v ulici Na baště svaté Ludmily, kde ještě před týdnem s rodiči žil, byly jednopatrové se zvýšeným přízemím – což byl ten pravý a nefalšovaný mezzanin – a suterénními byty. Když se člověk díval z okna do ulice, viděl za červeným zábradlím bastionu jen zeleň a zase zeleň parku a pak zeleň dalšího parku za Badeniho ulicí, kudy jezdila tramvaj. Když se podíval oknem z kuchyně, viděl zeleň domovní zahrady a vedlejších zahrad. Teď se Samuel Neuman díval do šedého dvora, na jehož dně nebyl jediný strom, jediný keř, domovní dvorky byly odděleny dvouapůlmetrovými zdmi, obhlížel vnitroblok domů, stojících v ulicích Elišky Krásnohorské, Široké, Pařížské a Bílkové, a připadalo mu, že to vypadá jako vězeňský dvůr, jehož obrázek viděl v jedné dobrodružné knížce. Až na to, že okna byla veliká a nezamřížovaná a u většiny domů byly balkony. Na některých byly dokonce svázané vánoční stromky, na některých se v prosincovém chladu sušilo prádlo. Samuel Neuman ještě neznal jména okolních ulic, krom té, kam se přestěhovali, ale už věděl jedno. Když stál s otcem na rohu ulic Elišky Krásnohorské a Bílkovy, mohl přeběhnout na druhou stranu a hned byl v jiném pražském obvodu. Z Prahy I. Josefova to měl do Prahy V. Starého Města pár metrů, ačkoliv ulice se stále jmenovala Bílkova. Půlka tam, půlka tam. Divná věc. Otec se mu snažil vysvětlit, jak je to vlastně možné, ale Samuela Neumana to vůbec nezajímalo. Nelíbilo se mu tu. Vysoké činžáky a jediných pár stromů, v tuhle dobu bez listí, stálo poblíž kostela svatého Ducha, kde rostl ještě jeden dosti vychrtlý smrk. Jediný trávník, v tuhle dobu seschlý, byl rovněž kolem kostela svatého Ducha a potom na malinkatém kopečku vedle Španělské synagogy. Jinak nic. I když přece jen něco. Vedle Staronové synagogy, kam párkrát o šabatu šel s otcem z Bašty svaté Ludmily pěšky, byl takový malý palouček. Nic moc. Socha Mošeho, jeden topol, nějaký umrněný strom a pár keřů. A samosebou stromy na starém hřbitově, ale kdo by si chodil hrát na hřbitov? Kdyby alespoň nemusel z balkonu koukat do studeného a šedivého dvora nebo z okna do ulice, plné vysokých domů, s výhledem na hřbitov by se klidně spokojil.

„Proč jsme se museli stěhovat z naší vily?“ zeptal se Samuel Neuman otce, když se vrátil lehce prochladlý z balkonu.

„V první řadě ta vila nebyla naše, bydleli jsme tam v nájmu,“ vysvětlil mu Oskar Neuman, vybalující krabice s nádobím. „Za druhé na nás ten šestipokojový byt byl moc veliký a museli jsme platit nadměrné metry. Nehledě na to, že Zlatíčko by toho měla na uklízení moc.“

„Měli jsme přece Fandu,“ namítl Samuel Neuman.

„Měli, ale už nemáme. Fanda teď uklízí na dráze, myje vagony a sem přijde jen někdy, když bude potřeba umýt okna, jestli přijde,“ vysvětlil Oskar Neuman. „Ale nejdůležitější je to, Samueli, že tady máš školu za rohem. Z Bašty bys musel jezdit tramvají dolů až na Malostranské náměstí nebo běžet dolů Myší dírou na Klárov a potom do Josefské a Zlatíčko by tam musela chodit s tebou a tahat s sebou Tomáše. Takhle to máš blíž a můžeš chodit hned od první třídy do školy v Sanytrové ulici sám. A já to budu mít do Staronové jen tři minutky.“

„Co když tu zabloudím?“

„Tady? Neblázni, tady zabloudit nemůžeš. Ulice jsou tu jako podle pravítka, hezky ze severu na jih, z východu na západ, o šabatu odpoledne to spolu projdeme, ukážu ti kde co, uvidíš, že do podzimu, až začneš chodit do školy, to tu budeš znát jako své boty.“

„A ty to tu znáš?“

„To si piš, bydleli jsme před válkou v Pařížské naproti právnické fakultě, jenže ten dům už tam není. Němci ho v pětačtyřicátém vyhodili do vzduchu. Celý půlblok odstřelili a ještě ten dům, co byl hned naproti. “

„Viděl jsi to?“

„Jak jsem to asi mohl vidět? Nebyl jsem tu,“ řekl Oskar Neuman, a když viděl, že se jeho syn chce dál vyptávat, zvedl prst. „Vyprávěla mi to Věra Toušková, za mlada Černohouzová, její otec byl holič, na samém konci války ho zastřelili, když pokukoval, co se kde děje. Dokonce má na tom jednom domě v Pařížské pamětní ceduli.“

„Dědeček má taky někde pamětní ceduli?“

„Nemá,“ řekl Oskar Neuman, jako by o nic nešlo, ačkoliv šlo. „A teď si jdi hrát, já musím vybalovat.“

„Ani ten dědeček po Zlatíčku nemá pamětní ceduli?“

„Ani ten. Běž už,“ nakázal synovi Oskar Neuman a šel do obývacího pokoje se štosem hlubokých talířů. Chtěl je dávat rovnou do dlouhého příborníku, který stál u stěny, ale Zlata Neumanová prohlásila, že tohle tedy ne, že se nádobí musí hezky umýt. Umýt, i když ho umývala předtím, než je v bývalé domácnosti naskládala do krabic.

„Myslíš, že se to cestou zašpinilo?“ zeptal se.

„Ne, ale stejně to všechno umeju. Kdoví, co v těch krabicích předtím bylo,“ vysvětlila mu Zlata Neumanová a kývla hlavou ke dveřím. „Samuel si zvykne. A Tomáš taky, neboj se.“

Oskar Neuman se nebál. Věděl moc dobře, že si člověk zvykne. Že si zvykne na ledasco, že se přizpůsobí. Jeho synové byli ještě malí a malí si zvykají rychle. Až na to, že Samuel se začal vyptávat.

„Víš, kdo bydlí v Dušní ulici? Leo Gottlieb. Znáš ho?“ zeptala se Zlata Neumanová.

„Bodejť, že ho znám, co to je za otázku?“

„Vzal si jednu evangeličku z Kolína…“

„To mi teda říkáš novinu. Říkám ti přece, že Lea znám…“

„A víš, že mají dva syny a dceru?“ zeptala se Zlata Neumanová a když její muž překvapeně pootevřel pusu, pravila: „Zajdu k nim, kluci by se mohli seznámit, aspoň tu budou mít nějaké kamarády.“

„Jako by nějaké nahoře na Baště měli,“ ucedil Oskar Neuman. „I když vlastně měli. Pár jich tam měli, ale byli to sígři… Poslyš, Zlatíčko, já myslel, že Leo má s tou kolínskou Andou jen Rudolfa. Kde vzali toho druhého? A kde vzali dceru?“

„Kde asi lidi berou děti?“

„Nojo, kde asi,“ potřásl hlavou a rozhlížel se po pokoji plném krabic, ve kterém ráno rozestavěli spolu se stěhováky nábytek. „Ve které krabici jsou šabatové svícny a chanukija?“

„Šabat je až za pět dní a do chanuky je času dost. Tyhle mísy odnes do kuchyně a dej vařit vodu na nádobí. “

Udělal, co mu řekla. Ještě zjara by ho nenapadlo, že se budou muset vystěhovat. Jenomže jejich šestipokojový byt, zabírající celé patro, si vyhlédl nějaký soudruh. Líbila se mu vila, líbila se mu zahrada, líbilo se mu okolí. A Oskar Neuman nebyl nic víc než jen obyčejný pojišťovák. Člověk, který nepracoval rukama, nevytvářel hodnoty, nebudoval socialismus, válel si šunky někde v exilu, zatímco jiní krváceli jako odbojáři nebo na východní frontě, jak mu jednou řekli, když se zajímal o místo ve státní správě. A jeho žena byla v domácnosti místo toho, aby se zapojila do pracovního procesu a budovala socialismus. Nedosti na tom, docházela k nim uklízečka! Domovnice, která bydlela v suterénním bytě, podávala pravidelné referáty o rodině Neumanově a o tom, kdo k nim chodil, odkud dostávali dopisy a tak dál a všelijak podobně.

„Když znáš Lea, tak jistě víš, že tu s nimi bydlí i jeho slepý otec,“ slyšel Oskar Neuman svou ženu, když napouštěl v kuchyni vodu do velkého hrnce. „A víš o tom, že v Bílkové, až tam na rohu s Kozí, bydlí Blochovi?“

„Bodejť, vídáme se s Gustavem ve Staronové, co bych to nevěděl? Víš snad, kam jsme se přestěhovali, ne?“ zavolal z kuchyně do pokoje Oskar Neuman. „Problém je v tom, že tohle je rajón malého Zachariáše. A já mu nechci lézt do zelí.“

„Já myslela, že ty rajóny vám určuje pojišťovna,“ pravila Zlata Neumanová, když přišla do kuchyně.

„Určuje, neurčuje, do zelí mu nepolezu.“

„Chodí do synagogy?“

„Ne.“

„Ani na vysoké svátky?“

„Ne.“

„Tak jaképak copak?“ zeptala se, vzala poklici a přikryla jí hrnec.

„Jaképak copak? Je to našinec, Zlatíčko! Dopadl jako my, má děti jako my, musí je živit jako já, tak jaképak copak?“ prohlásil Oskar Neuman a postavil hrnec s vodou na plynový sporák. „Krom toho, tady to je zabitá čtvrť. Barák nikdo nepojistí, protože všechny zabral bolševik, obchod pojistí jen těch pár soukromníků a zbytek nemá co pojistit.“

„A k čemu jsou životní pojistky?“

„Pche! Tady v té čtvrti nikdo nevěří, že to má smysl, každý má za to, že o ty pojistky přijde stejně, jako o ně přišel po osmačtyřicátém, jako přišel o peníze ze staré spořitelny,“ řekl Oskar Neuman a vrátil se do pokoje. „Já se orientuju na úrazy.“

„A proti komunismu žádné pojistky nemáte?“ zeptala se Zlata Neumanová.

Objal ji, přitiskl k sobě a zhluboka vzdychl.

„Takové pojistky nebyly ani proti německému národnímu socialismu, drahá,“ pravil a políbil svou ženu na tvář. „Takže suma sumárum nezbývá než čekat, až to praskne. Protože tohle, tohle, Zlatíčko, nemůže vydržet dlouho.“

Usmála se. Optimismus jejího muže ji udržoval na nohou. Z ničeho si nedělal těžkou hlavu, spal klidně a minulost nechával minulostí. Pokud to šlo. Pokud ho nevzbudilo její noční úpění a probouzení ze šílených snů. Jinak se díval stále dopředu. Představoval si, jak Samuel vystuduje medicínu a Tomáš práva, a když mu řekla, že s právy v tomhle novém státě to nebude nijak slavné, opáčil, že rozvodový právník je solidní povolání, rozvádějí se všichni bez ohledu na politickou příslušnost a náboženství, dokonce i katolíci se už rozvádějí, tady nejsme v Itálii, tak jaképak copak. Zlata Neumanová namítla, že Tomáš ale nebude mít žádné bohaté klienty, protože komunisté všechny okradli, načež Oskar Neuman se svým zářícím úsměvem řekl, že než Tomáš vychodí základní a střední školu a než dostuduje práva, lidé zase zbohatnou, protože tenhle režim, tenhle režim dlouho nevydrží.

„Ty jsi jako matka toho malíře Jebenofa, co bydlí v Bílkové. Té sebrali stodvacetihektarový statek někde u Kyjova a ona pořád věří, že ho dostane zpátky, až to praskne.“

„Správná to žena,“ pokyvoval hlavou Oskar Neuman a pak pokrčil rameny. „Slušná rodina, slušná, ale mám smůlu, ty už udělal malý Zachariáš. Pojistili všechny tři děti i sebe.“

„A nás jsi pojistil?“

„Pche! To nejde, Zlatíčko, to je proti pravidlům, pojišťovat blízké příbuzné a sám sebe…“

„Takže nás pojistíš u malého Zachariáše?“

„Pokud on se nechá pojistit u mne, což není jisté, je u pojišťovny o rok déle než já, toho už určitě udělal nějaký kolega, ale uvidíme,“ řekl s nadějí v hlase Oskar Neuman. „Mimochodem, Zlatíčko, jsme tu první den, a ty už tu znáš kdekoho. Kdes na tom byla, prosím tě?“

„Kde by, když jsme se byli ponejprv podívat, co nám tady nabízejí za byt, potkala jsem Josiho Kacava, prodává v Pařížské v řeznictví, tak jsem si s ním povídala,“ vysvětlila Zlata Neumanová. „A potom jsem se sem jednou šla podívat s kluky. A potkali jsme Lea Gottlieba s tím jeho slepým tatínkem. Neříkali ti o tom?“

„Aha,“ rozpomenul se Oskar Neuman. „Samuel povídal něco o tom, že jste byli dole za mostem a mluvil o nějakém slepém starci… měl jsem za to, žes jim vyprávěla o Staroměstském orloji.“

„O orloji?“

„O tom hodináři Hanušovi, přece,“ řekl Oskar Neuman a rozesmál se.

Zaťukala si na čelo, zašpuntovala dřez a pak do něj nalila půlku hrnce skoro vařící vody. Zbytek dopustila studenou, aby si při mytí nádobí neopařila ruce.

„Tomíku, nikam nechoď! Nech ty dveře, tady nejsme doma!“ bylo slyšet z předsíně.

Oskar Neuman se šel podívat, co se děje. Samuel tahal svého mladšího bratra, který se vztekal, ode dveří bytu.

„On chce jít do zahrady,“ vysvětlil Samuel otci a naklonil se k bratrovi. „Tady žádná zahrada není.“

„Je!“ trval na svém tříletý Tomáš. „Pusť mě!“

„Tak nech ty dveře!“

Oskar Neuman vzal mladšího syna do náruče a snažil se jej uklidnit.

„Samuel má pravdu, tady nikde žádná zahrada není a venku už je stejně tma,“ pravil a zamířil s ním do dětského pokoje. Šel rovnou k oknu, na kterém ještě nevisely záclony. „Podívej se ven. Je tam jen ulice.“

Tomáš se díval na ulici, dole chodil lampář s bambusovou tyčí s háčkem na konci a rozsvěcel plynové lampy.

„Co to ten pán dělá?“ vyzvídal a Samuel, když to slyšel, přiběhl k oknu, aby se také podíval. Nic neviděl, tak ho Oskar Neumann popadl do druhé ruky a zvedl.

„Rozsvěcí lampy. Tady jsou ještě na plyn. Chcete se na něj podívat?“

„Chceme,“ zaznělo dvouhlasně.

Během chvilky měli Samuel i Tomáš boty na nohou stejně jako jejich otec, který popadl klobouk a už otevíral dveře bytu.

„Jdeme se podívat na lampáře,“ křikl do kuchyně a dřív než Zlata Neumanová stačila něco říct, než stačila namítnout, že venku je zima a oni jdou všichni ven bez kabátu, byli pryč.

Když seběhli dolů a vyšli na ulici, byl už lampář za rohem v ulici U Svatého Ducha a mířil do Dušní. Šli za ním a dívali se, jak pokaždé zahákne bambusovou tyč do očka na lampě, zatáhne a za chvilku se rozsvítí plynová punčoška.

„Dobrý večer,“ pozdravil Oskar Neuman lampáře, který se ohlédl, když vycítil, že mu někdo stojí za zády. „Chlapci tohle ještě nikdy neviděli. Jsou tu noví.“

„Aha. Takže ten žlutej stěhovák ráno v Elišce Krásnohorský, to jste byli vy?“ zeptal se lampář.

„Ano, to jsme byli my,“ řekl Oskar Neuman.

„A jak tu lampu zhasínáte?“ zeptal se Samuel Neuman.

„Takhle,“ řekl lampář a u lampy, kterou právě rozsvítil, zase zahákl háček na bambusové tyči za očko u plynového hořáku a zatáhl. Lampa zhasla. Potom ji znovu rozsvítil a podíval se na ty tři. „Ať se vám tu daří.“

„A kdy ty lampy zhasínáte?“ zeptal se Samuel.

„Když se rozední,“ řekl lampář a šel dál, už se ani neohlédl.

Ti tři zůstali stát na místě a dívali se, jak lampář došel k další lucerně a rozsvítil ji. Oskar Neuman vzpomínal, jak pozoroval kdysi dávno jako kluk lampáře se stejným zaujetím jako teď jeho synové. A jak byl pyšný, že bydlí v Pařížské, kde byly lampy dvakrát tak vysoké než v postranních ulicích a lampář musel tu bambusovou tyč nastavovat jinou bambusovou tyčí, aby dosáhl na očko u plynového ventilu. Chtěl tam Samuela i Tomáše zavést hned teď, aby ten rozdíl ve výšce lamp viděli, ale oba už se začali třást chladem.

„Máš rozum?“ zeptala se Zlata Neumanová, když se vrátili domů. „Vždyť je venku skoro na nule a ty je vezmeš ven bez kabátu a čepice?“

„Nám zima není, Zlatíčko,“ prohlásil Samuel Neumann. „A víš, čím budu? Lampářem!“

„Aha, vám zima není,“ pravila Zlata Neumanová a sáhla rukama svým synům na studené tváře. „Přitom se klepete jako rybí sulc.“

„Ať si zvykají, ve sklepě je sotva metrák uhlí,“ pravil Oskar Neuman. „Zítra dojdu do uhelných skladů v Kaprové nějaké objednat, ale kdoví, jak pořídím, protože mi nejdřív musí vystavit uhelný list. A ten mi vystaví, až dostaneme potvrzení, že jsme tady trvale přihlášeni. A to trvá pár dní. Přinejlepším.“

„Aha,“ řekla Zlata Neumanová. Nic víc. Věděla, jak to chodí. Jídlo na potravinové lístky, uhlí na příděl, dobré zaměstnání za zásluhy, cestovní pas jen prověřeným. V červenci schválili zákon o ochraně státních hranic a začali republiku omotávat štachldrátem. Bylo jasné, že teď už se odsud jen tak nikdo nedostane. Třinecké drátovny dodávaly štachldrát celou válku Němcům, teď mají odbyt doma. Štachldrát podél hranic, štachldrát kolem pracovních táborů, kde stojí nad bránou místo ARBEIT MACHT FREI nápisy PRACÍ KE SVOBODĚ… Kdoví, jestli do nich komunisté pouštějí proud jako němečtí národní socialisté.

Na další úvahy o neradostné situaci nebylo kdy. Ještě nebylo úplně vybaleno a hlavně se nachyloval čas. Tma byla v tuhle dobu už před čtvrtou hodinou, do slunovratu scházelo pár dní, takže jeden si pořádně nevšímal času, ale už táhlo na šestou, byl čas chystat večeři a bylo třeba připravit Samuelovi a Tomášovi spaní. Zatímco Oskar Neuman dával dohromady dětské postele, jeho žena našla tu správnou kartonovou krabici, kde bylo povlečení, peřiny a prostěradla.

„Kde kdo chcete spát, pánové?“ zeptal se Oskar Neuman synů.

„Já chci spát doma,“ prohlásil sveřepě Samuel Neuman.

„Doma jsme teď tady,“ řekl mu Oskar Neuman. „Zvykneš si. Víš, kolikrát já jsem se stěhoval?“

„Kolikrát?“

„Snad desetkrát. Možná víckrát, musel bych to spočítat. Chceš do levého kouta nebo do pravého?“

„Támhle,“ ukázal Samuel do rohu naproti vysokým sloupkovým kachlovým kamnům.

Oskar Neuman tam posunul velkou dětskou postel a tu menší dal k oknu. Když zjistil, že od okna táhne, posunul ji blíž ke dveřím.

„Takhle líp uvidíš na Samuela,“ řekl mladšímu Tomášovi, poté přiložil pár lopatek uhlí a dlaň položil na kamna. Bledě zelené kachle byly za ten půl den, co v nich topil jen o něco víc než vlažné. Oskar Neuman přemýšlel, čím bude topit, až dojde uhlí ve sklepě. A že dojde brzy, bylo jasné. Stejně jako bylo jasné, že už před hodinou nastal čas ma’arivu. A tak Oskar Neuman odešel do vedlejšího pokoje, nasadil si na hlavu kipu, vzal starý ohmataný sidur a začal se modlit večerní š’ma. První modlitba v novém bytě. První modlitba po letech ve čtvrti, z níž odešel, dokud byl ještě čas, a nevěděl, zda se sem někdy vrátí. Když pak odříkal amidu, šel do ložnice a začal dávat dohromady manželskou postel, aby byl hotov dřív, než bude večeře.

„Dobrou noc,“ řekla Zlata Neumanová synům, nejdřív políbila Samuela, poté přešla ke druhé posteli, políbila Tomáše a sáhla na kachlová kamna, aby se ujistila, že hřejí o fous víc než před hodinou. „Zítra ráno mi povíte, co se vám zdálo. Protože co se zdá první noc v novém bytě, to je důležité.“

„Mně se nikdy nic nezdá,“ prohlásil Tomáš.

„A já si to nikdy nepamatuju,“ řekl Samuel.

„Možná si to tentokrát zapamatuješ, dobrou noc.“

Zlata Neumanová odešla, nechala otevřené dveře do ložnice, kde se svítilo a kde začala povlékat prošívané deky a polštáře do manželské postele. Slyšela, jak si Samuel s Tomášem povídají, ale po chvilce oba ztichli, a když nakoukla do jejich pokoje, viděla, že oba spokojeně spí. Když o hodinu později seděla s šálkem čaje se svým mužem v obývacím pokoji, plném krabic s knihami, které ještě nikdo nestačil narovnat do knihoven, plném spisů, naskládaných na psacím stole, plném zmuchlaných novin, v nichž bylo zabaleno nádobí, ukázala ke stropu a do temného kouta.

„Budeme to tu muset nechat vymalovat,“ oznámila Zlata Neumanová. „Nejpozději do konce března, Pesach začíná desátého dubna, tak abych to s Fandou stačila uklidit…“

„Ovšem, ovšem, domluvím to s panem Stárkem… mimochodem, víš, že jsem ho i s těmi jeho dvěma učedníky pojistil proti úrazu?“

„To jsi mi říkal už minulý týden, Oskare. A doufám, že do konce března nikdo z nich nespadne ze štaflí a nezlomí si nohu.“

„Já ti říkal, že jsme to tu měli nechat vymalovat, než jsme se stěhovali. Měli bychom ušetřenou práci.“

„A já ti zase říkala, že je brzy tma a na malování potřebuješ denní světlo. Krom toho by to v tomhle počasí schlo měsíc. Chce to teplé počasí, otevřená okna….“

„Asi máš pravdu. Vlastně máš určitě pravdu,“ prohlásil Oskar Neuman a rozhlédl se po lehce zašlých zdech. „Tady určitě naposledy malovali někdy před válkou.“

„Před kterou?“

Nepatrně se usmál. Její nenápadný humor měl rád. Bránila se jím proti všemu, co se cpalo do hlavy a co se cpalo z hlavy. Nevěděl, co všechno její paměť skrývá, nikdy o tom, co bylo, nemluvila a Oskar Neuman se nikdy neptal. Také o tom, co bylo, moc nemluvil, i když nebyl tam, kde jeho žena. Ale byli tam ostatní. Ani jeden z nich nemá pamětní ceduli jako kadeřník a odborný učitel Emil Černohouz, otec jeho dávné spolužačky. Na rozdíl od něj nemají ani hrob. Oskar Neuman věděl, že synové se jednoho dne začnou vyptávat, ostatně Samuel už s tím začal. Co jim říct a nelhat?

Co říct a nelhat? Přesně tu samou otázku si kladla Zlata Neumanová o pár dní později. Bylo pondělní odpoledne, Štědrý den. Nic divného, přicházel každý rok čtyřiadvacátého prosince. Ale zatímco ostatní hospodyňky v domě připravovaly bramborový salát a obalovaly kapra, ty šťastnější i vepřové řízky, zatímco jejich muži zdobili vánoční stromeček, Zlata Neumanová chystala věci na chanuku, která začínala o den později a Oskar Neuman čistil chanukový svícen, aby se hezky blýskal, tak jako se blýskaly šabatové svícny. Už se začínalo šeřit, když někdo zazvonil u dveří. Neumanovi nikoho nečekali, ponejprv slyšeli zvuk zvonku u dveří jejich nového bytu, a tak šli otevřít spolu. Za dveřmi stála usměvavá žena, asi třicetiletá, opásaná zástěrou. Zlata Neumanová sousedku znala, dokonce se jedna druhé před pár dny představily a Zlata Neumanová se od ní dozvěděla, jak to tady v Josefově chodí s uhlíři. Člověk je musí odchytit na ulici a domluvit se rovnou s nimi. Chodit žádat o příděl do Uhelných skladů nemá smysl.

„Promiňte, my se ještě neznáme, já jsem Skácelová,“ řekla sousedka, usmála se na Oskara Neumana a poté na jeho ženu. „Paní Neumanová, nerada otravuju, ale nemáte pár lžiček soli? Ten náš pitomec vysypal celej hrnek do uhláku, a já teď nemám…“

„Samozřejmě,“ pravila Zlata Neumanová a odběhla.

„První Vánoce v novém bytě,“ řekla paní Skácelová Oskaru Neumanovi a napřáhla k němu ruku. „Tak šťastné a veselé.“

„Vám také,“ řekl Oskar Neuman a všiml si, jak paní Skácelová, nasává nosem vzduch. Ale to už byla jeho žena zpátky s hrnkem soli, který podala sousedce.

„Pánbůh vám to zaplať,“ řekla paní Skácelová a znovu zopakovala své přání. „Šťastné a veselé.“

Zmizela a Oskar Neuman se podíval na svou ženu.

„Šťastné a veselé… Inu, proč ne.“

Proč ne? O hodinu později, zrovna když se chystala Zlata Neumanová rozemlít kapří maso na gefilte fiš a zadělat na koblihy, ozval se znovu zvonek. Sundala rychle zástěru, ale tentokrát byl první u dveří Samuel. Překvapeně se díval na paní Skácelovou, která držela v ruce talíř a na něm byly čtyři smažené řízky, jejichž vůně vklouzla do bytu. Zlata Neumanová se objevila vzápětí.

„Nezlobte se, paní Neumanová, já prve koukala, vlastně cítila, že se u vás nic nevaří a nesmaží, asi jste toho měli moc, taky asi nevíte, jak to tady u nás chodí s řezníkama, nebo vám došly lístky na maso, tak jsem vám přinesla…,“ spustila paní Skácelová a podala Zlatě Neumanové talíř s vepřovými řízky. „Kapr bohužel není, my ryby nejíme, můj muž to nemá rád, kapra přímo nesnáší, ale švagr porazil na černo prase, takže kdybyste se neurazila, když je ten Štědrej večer…“

Zlata Neumanová držela talíř s vepřovými řízky jen mezi palci a ukazováčky a nevěděla, co si počít. Když se za jejími zády objevil Oskar Neuman, jen kývla mlčky hlavou k talíři ve svých rukou. Vůně smaženého vepřového řízku je jednou vůně smaženého vepřového řízku. Když se Zlata Neumanová znovu podívala na sousedku, všimla si řetízku s malým zlatým kalichem na jejím krku. Omluvně se usmála.

„Promiňte, paní Skácelová, tohle je od vás opravdu moc milé, ale my… my vepřové nejíme,“ řekla a omluvně pokrčila rameny a podala jí talíř s řízky. „A Vánoce také neslavíme.“

„A proč vlastně neslavíme Vánoce?“ zeptal se Samuel Neuman.

„Protože máme jiné svátky,“ řekl mu Oskar Neuman. „Utíkej do pokoje.“

„Vy neslavíte Vánoce? Každý přece slaví Vánoce. Dokonce i komunisti, kteří jsou nevěřící…,“ podivila se paní Skácelová a pak jí to najednou došlo, protože si všimla těch pěti malých modrých číslic na levém předloktí Zlaty Neumanové. Jednou rukou uchopila talíř s řízky a druhou se plácla do čela. „Promiňte, já jsem ale blbá, vůbec mě nenapadlo, že jste… Nojo, moc se omlouvám. To je trapný, vážně mě to mrzí… Koneckonců, pán Ježíš byl taky Žid, žejo.“

Otočila se a rychle zamířila ke svému bytu, jehož dveře byly pootevřené.

„Uff!“ vydechl Oskar Neuman, zavřel dveře a zadíval se na svoji ženu. „Tys jí to tedy, chudince, vpálila rovnou mezi oči. Nemohlas…“

„Nemohla,“ řekla Zlata Neumanová, zamířila zpátky do kuchyně a znovu se opásala zástěrou. „Je to od ní pěkné, ale co bys s tím vepřovým dělal? Jedl ho? A pak si zazpíval koledy?“

Otevřela v kuchyni dveře na balkon, aby vůně řízků odtáhla do Štědrého večera.

„Já nevím, co bych dělal, ale když někdo přijde a s radostí tě chce obdarovat a ty mu tu radost zkazíš…,“ začal Oskar Neuman, ale jeho žena jej přerušila.

„Bydlíme tu deset dní, Oskare, na zárubni dveří je mezuza, kterou jsi tam hned ten první den přibil…“

„Copak může vědět, co to je? Copak může vědět, že jsme židovská domácnost?“

„Co by nemohla. Já třeba vím, že je to evangelička, její muž taky. Vím, že chodí do kostela U Salvátora, jejich děti tam chodí do nedělní školy. Neříkej mi, že se třeba nebavila s Andou Gottliebovou, která tam chodí taky, že se nepochlubila novými sousedy a že jí Anda neřekla, co jsme zač. Protože mě Anda řekla, co jsou Skácelovi zač.“

„Třeba není Skácelová drbna,“ namítl Oskar Neuman. „Třeba není tak zvědavá jako ty.“

„No dobře, tak tedy není zvědavá, prosím, ale o nových sousedech nic neví a hned jim vyžvaní, že její švagr porazil to prase na černo,“ pokyvovala Zlata Neumanová hlavou. „Ty bys takovou věc vyžvanil někomu, koho neznáš?“

„Nemám švagra. Nemám ani švagrovou. Leda že bys to prase porazila na černo ty.“

„Aha, a ty bys mě pak prásknul, žejo?“ pokyvovala Zlata Neumanová hlavou. „Na policii, nebo na rabinátě?“

Oskar Neuman se jen pousmál a palcem ukázal vzhůru. Teď se pro změnu usmála Zlata Neumanová a jen kroutila hlavou.

„Prosím tě, jako by On potřeboval udavače.“

Zatímco ve většině domácností v Josefově slavili lidé Vánoce, pojídali smaženého kapra, zpívali u rozsvíceného stromečku koledy a rozbalovali dárky, jako ostatně v Praze a v celém Československu jednapadesátého roku, u Neumanů bylo toho dne ticho a klid, a nejen u nich, ale i u Blochů, kteří bydleli poblíž, a u Josiho Kacava a Rózy Němcové a pár dalších, kteří v Páté čtvrti zbyli a měli to štěstí, že se mohli těšit na druhý den, kdy začínala chanuka, svátek světel a jednoho zázraku. A místo na kapra se těšili na kreplach a kugel a do zlatova usmažené koblihy a polévku s macesovými knedlíčky, a děti zase na to, až roztočí drejdl a vytočí si nějaké sladkosti.

Když pak druhý den navečer zapálila Zlata Neumanová první chanukovou svící a odříkala požehnání, objal ji Oskar Neuman, oblečený v naškrobené sněhobílé košili a s bílou saténovou kipou na hlavě, kolem ramene a druhou rukou objal své dva syny.

„Chag sameach,“ řekl. „První chanuka v novém bytě. Baruch ha-Šem.“

„Chag sameach,“ zaznělo trojhlasně v odpověď.

Když bylo po modlení a když bylo po večeři a Samuel s Tomášem vrtěli drejdlem a dávali do pinky své výhry nebo si je brali, Oskar Neuman vstal, aby pomohl své ženě odnést prázdné talíře a mísy s nedojedenými lahůdkami. V kuchyni položil talíř se zbytkem gefilte fiš na stůl, kousek udíbl a strčil do pusy, protože gefilte fiš je jednou gefilte fiš a Zlata Neumanová ji uměla připravit opravdu skvěle. Ale ona měla chuť na zbytek nakládané červené řepy, tak nabrala lžíci a strčila ji do pusy. Každý má zkrátka své chutě.

„Tak si říkám, Zlatíčko,“ pravil Oskar Neuman s plnou pusou, ačkoliv to jinak nikdy nedělal, „když byla paní Skácelová tak hodná a včera nám donesla vepřový řízek, co kdybys jí donesla kousek gefilte fiš?“

Zlata Neumanová vyvalila oči. Nosit gefilte fiš někomu, kdo nejí ryby a zvlášť kapry! To je tedy nápad! Vyprskla smíchy a naškrobená sněhobílá košile Oskara Neumana se zbarvila do tmavě fialové. Červená řepa je jednou červená řepa, svátek nesvátek. Úsměv ve tváří Zlaty Neumanové ale v setině vteřiny zamrzl. Naposledy viděla takhle zasviněnou bílou košili na svém otci. Jen ten flek byl krvavě rudý.

2. Hezky na bílo

„Říkal jsi, že jsou tu všechny ulice jako podle pravítka, ale ta Kozí, jak jsem koukal, podle pravítka není,“ prohlásil Samuel Neuman, když šel s otcem a bratrem na procházku, jejímž jediným účelem bylo, aby chlapci poznali okolí svého bydliště co nejlépe. „A tadyhleta taky ne.“

„To máš pravdu, podle pravítka jsou tady v Josefově a na Starém Městě jen ty ulice, kde stojí nové domy a jsou souběžné s Pařížskou nebo kolmo na ni,“ vysvětlil Oskar Neuman, když vyšli z ulice U Staré školy do Dušní. „Až se vrátíme domů, ukážu vám mapu Prahy, abyste viděli, jak město vypadá.“

„Jakou mapu?“ vyzvídal Samuel Neuman.

„Městský plán, jak ho nakreslil nějaký kartograf,“ pravil Oskar Neuman a počal vysvětlovat, přičemž rukama ukazoval sem a tam. „Mapa slouží k orientaci pro ty, kdo se nevyznají. A vy se zatím nevyznáte, v hlavě máte jen bílou plochu…“

„Jakou bílou plochu?“ chtěl vědět Samuel Neuman.

„Obrazně řečeno bílou plochu, Samueli,“ pravil Oskar Neuman a rukama nakreslil ve vzduchu veliký čtverec. „Tabula rasa, čili nepopsaný list. Ne opravdový, ale jako.“

„Aha.“

„No a ten bílý list se musí popsat,“ pokračoval Oskar Neuman ve výkladu. „To si kartograf vezme bílý papír a jde městem nebo krajinou a nakreslí tadyhle tu ulici,“ zastavil se a ve vzduchu nakreslil Dušní ulici. „Ta se jmenuje Dušní, protože támhle je kostel svatého Ducha, který už znáte, protože bydlíme hned naproti a koukáme na něj z okna. Tuhle ulici může nakreslit právě podle pravítka, takhle. Pak nakreslíte tuhletu Bílkovou až támhle na konec i na druhý konec, ta je taky jako když střelí. A jdeme dále,“ zavelel, a když došli na konec dalšího bloku, zastavil se na rohu. „Tuhletu můžu taky nakreslit podle pravítka i s kostelem Šimona a Judy, mimochodem odsvěceným, a starým špitálem milosrdných bratří, proto se ta ulice jmenuje U Milosrdných, ale potom, až támhle na konci, tam už mi pravítko bude k ničemu, protože tam začínají klikaté ulice, takže to budu muset kreslit od oka. A to je o hodně složitější a kdo není zkušený kartograf, může místo mapy stvořit jen nějakou halabala čmáranici.“

Během výkladu prošli ti tři ulicí U Milosrdných až ke křižovatce s Kozí a pak Vrabčírnou až tam, kde se stýkala na jednom konci s Anežskou a na druhé straně s ulicí U Obecního dvora. Na spojení těch tří ulic byly u zdi dřevěné ohrady se sklady prken a kdoví čeho a kolem se potloukali dva kluci a nedůvěřivě na Oskara Neumana a jeho syny koukali. Chlapíka v baloňáku a s plstěným světlým kloboukem na hlavě tu jen tak nepotkávali a takové vystrojené a vymydlené kluky také ne.

„Sem sami nechoďte,“ řekl potichu Oskar Neuman synům. „Tady se říká Na Františku, bydlí tu takoví zvláštní lidé, lepší se jim vyhnout.“

„A proč?“ chtěl vědět Samuel Neuman a díval se po těch pokukujících klucích.

„Františkáni nemají rádi, když se tu toulají cizí lidé,“ vysvětlil Oskar Neuman. „My se těm místům jako malí pro jistotu vyhýbali.“

„Nemáte cigáro?“ ozval se chraplavý klukovský hlas. „Slyšíte, chlape? Nemáte cigáro?“

„Nemám synku, nekouřím,“ pravil Oskar Neuman.

„Helejte, já nejsem váš synek, jo?!“ zahučel ten kluk a zadíval se na Samuela. „A ty na mě nečum, smrade!“

„Já nejsem žádný smrad, chytroušku,“ opáčil Samuel Neuman, jako by mu nedocházelo, že ten kluk je o dvě hlavy vyšší.

„Kdo je u tebe chytroušek, smrade?! Nějakej voprsklej, co? Dyž tu máš fotra, tak si vyskakuješ,“ prohlásil ten kluk, kterému říkali Bába, zapískal pár tónů Tóreadóre, směeeelý… a v mžiku se tu objevilo dalších sedm kluků mezi pěti a čtrnácti lety, zjevili se zčistajasna jako duchové a Bába kývnul k Oskaru Neumanovi a jeho synům. „Koukejte na ně! Couraj tu, jako by tu byli doma.“

Ti kluci koukali. A koukali velice nepřátelsky. Oskar Neuman si je s klidem prohlížel.

„Mladý muži,“ pravil a přátelsky se na Bábu usmál, neboť usoudil, že to bude vůdce téhle smečky. „My tady čirou náhodou doma jsme, bydlíme tady v té čtvrti už od prosince, což jsou dva měsíce, jestli se nepletu, a já se pletu málokdy, takže si tu couráme, abych použil vašeho výrazu, protože chceme vědět, jaké tu máme sousedy, a jak tak na vás koukám, budete asi synové mých někdejších spolužáků Františkánů, pokud tu vaši otcové bydleli před válkou, jako třeba jistý Jarda Prkno a jiní, takže je určitě budu znát, protože to bývali stejní roštáci jako vy a jako jsme byli my a jistě vám vyprávěli, jak se prali s kluky z Páté čtvrti a jak se prali se Sanytrováky a s Masňáky a ztloukli každého, kdo sem na František omylem zabloudil, jenomže já sem nezabloudil omylem, mladý muži, já sem přivedl své syny, aby věděli, co je čeká, když do téhle části Starého Města někdy zajdou sami, takže teď to tedy vědí, koukají na vás a vidí, jak vy koukáte na ně, a protože mají dobrou paměť, budou také vědět, komu je lepší se vyhnout, což byl vlastně účel naší návštěvy, pročež naše další návštěva bude v Roxy u pana Hojera, kam je zapíšu, aby se naučili boxovat, protože tady to budou potřebovat, jak jistě uznáte, my jsme to zamlada také potřebovali, takže, pánové, těšilo nás, rádi jsme vás poznali, adieu.“

Oskar Neuman smekl klobouk, popadl své syny za ruku a vydal se docela klidně a pomalu ulicí U Obecního dvora. Františkáni tam zůstali stát s pusami dokořán, stejně jako s pusami dokořán naslouchali projevu Oskara Neumana, který tu předlouhou větu řekl téměř bez jediného nadechnutí.

„Ty vole! To byl nějakej učitel nebo kdo?“ zeptal se malý Venca Prkno.

„Vím já?“ pokrčil rameny Bába. „Ten chlap by ti vemluvil ďouru do břicha…“

„To jsou ty, co se přistěhovali do Elišky,“ oznámil dvanáctiletý Hasil. „Tam co bydlí ten mrňavej prevít Skácel.“

„Se zeptám fotra, jestli toho chlapa v klobouku zná, když říkal, že naše fotry zná,“ řekl velký Prkno. „Nevíš, jak se jmenuje?“

„To nevím,“ pokrčil rameny Hasil. „Poptám se.“

„Hele, těm klukům dáme stejně do držky, když se tu objevěj. Ať se jmenujou jak chtěj,“ prohlásil rozhodně Bába.

Samuel Neuman ani jeho mladší bratr Tomáš netušili, co je čeká, zato s velkou zvědavostí šli se svým otcem, který je zavedl do průchodu jednoho domu v ulici U Obecního dvora, kde byl veliký dvůr a na jeho konci, vedle kovárny, další průchod. Oskar Neuman otevřel vrata a vyvedl syny na ulici. A Samuel Neuman překvapeně hleděl vlevo, vpravo, protože se ocitli na křižovatce Kozí ulice a Bílkové, kde už to znal.

„Kde jsme se tu vzali?“ zeptal se.

„Prostě jsme prošli tím dvorem,“ vysvětlil Oskar Neuman. „Tady všude jsou všelijaké průchody a zkratky, ale ty v pražské mapě nenajdeš, to je tajemství místních, kdo není odsud, ten o nich neví. Ale já vám to všechno ukážu, protože teď jste i vy místní. Třeba takovou pasáž U Závoje, průchod U Kočků, průchod z Celetné do Kamzíkovy, nebo průchod z Kamzíkové na Staroměstské náměstí. Ty průchody a zkratky je dobré znát, když před někým utíkáš.“

„A vy jste se s těmi jejich tatínky opravdu prali?“ byl zvědav Tomáš Neuman.

„Ovšem, každý si chrání svůj rajón, to je docela normální. A když mu tam někdo vleze, tak ho vyžene.“

„A pan Zachariáš tě taky vyžene, když mu vlezeš do rajónu?“

„Ne, ne, my si s panem Zachariášem do rajónu nepolezeme,“ odvětil Oskar Neuman.

„A ty vaše rajóny taky nejsou v mapách, žejo?“ zeptal se Samuel Neuman.

„Tos uhodl, Samueli, přesně tak. Nejsou, ale víme o nich. Františkáni svůj rajón v mapách také nemají, ani Sanytrováci, ani Masňáci, ani Křižovníci,“ řekl Oskar Neuman potěšen, že jeho prvorozený pochopil, jak to je, zamířil Bílkovou ulicí, a když došli až ke křižovatce s ulicí Elišky Krásnohorské, obrátil se k Samuelovi. „Tak, a teď nás povedeš ke škole.“

Samuel Neuman odbočil vpravo kolem učitelských domů, které podle návrhu Otakara Novotného vystavěl v jednadvacátém roce František Troníček, a pokračoval ulicí až na konec, tam kolem hospody zabočil opět vpravo a už byli u školy, kam měl od září chodit. V lednu tam s ním byl Oskar Neuman u zápisu a chtěl se ujistit, že jeho syn do školy trefí. Koneckonců, z domova to měl jen kousek.

„Sem budu chodit do školy, Tomíku. A ty sem jednou budeš chodit taky.“

„Nebudu,“ opáčil Tomáš Neuman. „Já budu doma se Zlatíčkem!“

„To dost těžko, podle zákona devadesát pět z roku čtyřicet osm povinnost chodit do školy prvního a druhého stupně trvá devět let a začíná počátkem školního roku, který následuje po dni, kdy dítě dovrší šestý rok věku,“ pravil Oskar Neuman a poté si uvědomil, ke komu to vlastně mluví. „Zkrátka a dobře, Tomáši, do školy člověk musí chodit, aby z něj nevyrostl pitomec.“

„Jako jsou ti, co jsme je potkali?“ chtěl vědět Samuel Neuman.

„Jestli ti chlapci chodí do školy nebo ne, to nevím, každopádně nemají moc dobré vychování. Ani nevím, jestli chodí do Masné nebo sem do Sanytrovky.“

„Proč se té škole říká Sanytrovka?“ chtěl vědět Samuel Neuman.

„Protože ta ulice se jmenuje Sanytrová,“ vysvětlil Oskar Neuman a ukázal na červenou uliční ceduli, visící na rohu školy. „Podle sanytru, který se tu poblíž vyráběl.“

„Sanytr? Co je to?“

„Ledek. A neptej se mě, co je ledek, prosím tě. Ledek je prostě ledek,“ pravil Oskar Neuman. „Původně vedla Sanytrová ulice až k právnické fakultě a potom dál, tam co jezdí tramvaj, až k parlamentu. Jenomže ten kus po válce přejmenovali na ulici 17. listopadu.“

„Co je to parlament?“

„No, on to už vlastně parlament dávno není,“ vzdychl Oskar Neuman. „Teď je to Dům umělců neboli Rudolfinum. Tam začíná rajón Křižovníků, někdy vám ukážu školu, kam chodí.“

„Já mám hlad,“ ozval se Tomáš Neuman.

„Já taky,“ přidal se Samuel Neuman. „Půjdeme domů?“

„Půjdeme, ale ještě vám ukážu, kde jsem kdysi bydlel.“

Zamířili k Pařížské, kolem rohového domu v ulici Elišky Krásnohorské, za nímž pokračovala dřevěná ohrada, polepená plakáty, a táhla se Pařížskou ulicí po délce jednoho bloku. Na druhé straně byla na rohu ulice rovněž ohrada a za ní nic, vypadalo to jako díra po vytrženém zubu, zbyly tam rozbořené základy domu, který Němci v pětačtyřicátém odstřelili, aby měli z právnické fakulty, kde se usídlili, dobrý výhled. Stejně tak odstřelili půl bloku v Pařížské, aby se tam náhodou neuvelebili povstalci a neměli právnickou fakultu hezky na mušce. Když se Oskar Neuman, vrátil po válce do Prahy, překvapeně na ty chybějící domy zíral, zvlášť na ten, ve kterém od svých deseti let bydlel. Byl pryč a s ním všechno.

„Tady, tady byl vchod do našeho domu,“ zastavil se a ukázal na ohradu a poté se podíval vzhůru, jako by chtěl zahlédnout okna ve druhém patře.

„Co je za tou ohradou?“ chtěl vědět Samuel Neuman.

„Nic, jen zbořeniště,“ řekl Oskar Neuman, a když potom na konci ohrady, kde bývávala proslulá Holandská kavárna, zahnuli do Bílkové, zastavil se v místě, kde dřevěná ohrada navazovala na zbytek bloku a kde byla škvíra mezí zdí a ohradou, a nakoukl dovnitř. „Vždyť říkám, jen zbořeniště.“

Samuel Neuman a po něm jeho bratr tou škvírou nahlédli a viděli jen zbyty sklepních kleneb, suť a zimou ztuhlé keře náletové zeleně, které se tam za těch necelých sedm let uchytily. Oskar Neuman se zhluboka nadechl a vydechl. Sedm let pryč a jizva po tom, co bylo, se nezahojila. Musel se přesto usmát. Zbořeniště. Všechny ty domy kolem byly postaveny počátkem století na zbořeništi, celý starý Josefov krom šesti synagog zbourali, nezbylo tu skoro nic. Vzpomněl si na otce, který ten starý zaniklý Josefov ještě pamatoval a na rozdíl od jiných vůbec nelitoval, že vzal za své. Naopak, s radostí se nastěhoval koncem dvacátých let do Pařížské, do domu s koupelnou, plynovou karmou, splachovacím záchodem a výtahem. A na rozdíl od jiných, kteří na ten údajně malebný kout staré Prahy vzpomínali s nostalgií, ačkoliv tu nebydleli, byl rád, že se z Josefova stala civilizovaná čtvrť. Jenomže co to je za civilizaci, říkal si Oskar Neuman. Nejdřív protektorát, nacionální socialisté, teď komunisté. A vůbec nejsou jen v téhle čtvrti, jsou všude, kam se podíváš. Oskar Neuman si někdy kladl otázku, proč ho vlastně nikdy nenapadlo se nevrátit, proč ho nenapadlo, že už tu nikoho nepotká… Jenomže to nenapadlo nikoho. Ostatně, potkal tu Zlatíčko. Když už nikoho jiného, potkal ji. Takže jaképak copak. Stejně tenhle režim dlouho nevydrží. Nacionální socialisté taky skončili. A Oskaru Neumanovi se vybavila slova jedné melancholické písně: „Es geht alles vorüber, es geht alles vorbei, auf jeden Dezember folgt wieder ein Mai. Es geht alles vorüber, es geht alles vorbei, doch zwei, die sich lieben, die bleiben sich treu.“ Ta, na kterou čekal, zmizela a on ani nevěděl kde a kdy a jak. Místo ní potkal Zlatíčko, která se také nedočkala těch, na které čekala. Ještě že po každé zimě přijde máj.

Dříve než přišel máj, tu však byl únor. Čtrnáct dní předtím, kdy Oskar Neuman prováděl své syny Josefovem a přilehlými ulicemi Starého Města, což bylo ve středu šestého, byla v Anglii korunována nová královna Alžběta II. Mladá, krásná. Oskar Neuman byl se ženou v biografu, kluky nechali u Skácelů, a viděli tu svatbu ve filmovém žurnálu. Za jiných okolnosti by se Oskar Neuman do biografu nevydal, ale Zlata Neumanová chtěla královnu vidět, nestačila jí mizerně vytištěná fotografie v novinách.

„Dneska jsem mohl být její poddaný,“ prohlásil Oskar Neuman, když šli z biografu, zatímco Zlata Neumanová mluvila o tom, jak to mladé královně slušelo a jak se za války činila v ženském pomocném sboru a naučila se řídit nákladní sanitní vůz. A radši se svého muže ani neptala, proč tedy v Anglii nezůstal, protože věděla, kvůli čemu a kvůli komu se vracel.

„Josi Kacav se také vrátil,“ pokračoval Oskar Neuman, který se dal s Josi Kacavem, kterého dřív neznal, minulý týden do řeči, když ho chtěl pojistit. „Taky mohl být poddaný Jejího Veličenstva. Mohl být šochet někde ve Finchley nebo v Golders Green, já mohl být… no dneska už bych mohl být sekčním šéfem v pojišťovně Lloydʼs…“

„Nemohl, Oskare. Nemohl,“ přerušila jeho snění. „Už jsi se domluvil s panem Stárkem na tom malování? Únor je krátký, březen je tu co nevidět.“

„Ne, ale domluvil jsem se s panem Novosedlákem, přijde nám vymazat a opravit ta sloupková kamna,“ oznámil Oskar Neuman.

„Myslíš toho Novosedláka, co bydlí v Týnské, kousek od Horákovy drogerie?“ podivila se Zlata Neumanová.

„Ano, přesně toho.“

„Róza Němcová říkala, že se před válkou jmenoval Neubauer, že je to Němec.“

„Němec, neněmec, je to především kamnář,“ prohlásil Oskar Neuman. „A vzhledem k tomu, že ho neodsunuli, vzhledem k tomu, že dostal bez problémů vysvědčení zachovalosti, jak mi řekl malý Zachariáš, a že mluví česky naprosto bez přízvuku a nadává jako pražský kanálník, mi to vůbec nevadí.“

„Když nevadí, tak nevadí,“ pravila Zlata Neumanová. „Znal jsi ho před válkou, když jsi tu bydlel?“

„Prosím tě! Víš, kolik mi bylo? Kdo by se ve dvaceti zajímal o kamnáře?“

„No, potkala jsem pár takových mladých mužů, co se o kamna zajímali. A o pece. A o to, jak dobře táhne komín.“

Tu poznámku přešel Oskar Neuman mlčením, a tak šli Celetnou ulicí z kina Sevastopol mlčky až domů. Tichým únorovým večerem, ulicemi, které byly liduprázdné a bez života. Zatímco ve Spojeném království vládla mladá, krásná a sympatická královna, na Pražském hradě trůnil Klement Gottwald. Milovník alkoholu a Sovětského svazu. Jak se doslechl Oskar Neuman o rok později, vyšel brzy po korunovaci v Londýně Birnbaumův machzor pro roš ha-šana, v němž bylo, jak se sluší a patří, požehnání za Její Veličenstvo Alžbětu II. Představa, že by v Československu vyšla modlitební kniha pro svátky a v ní bylo, jak kdysi bývalo zvykem, ba nutností, požehnání za panovníka, v tomto případě za Klementa Gottwalda, Oskara Neumana rozesmála. Ale už sama představa, že by komunisté povolili vydat nové modlitební knihy, byla z říše neuskutečnitelných snů. Jako by Židům nestačily ty tisíce, ze kterých už se nikdo modlit nebude.

V půli března se u Neumanů malovalo. Oskar Neuman s panem Stárkem a jeho učedníky posunuli nábytek ve dvou pokojích do středu místnosti, zakryli prostěradly, a zatímco Oskar Neuman druhý den ráno odešel, aby nabízel životní a jiné pojištění, kde se dalo, Zlata Neumanová se uchýlila se syny do kuchyně, aby nepřekáželi. Jenomže jak Samuel Neuman, tak jeho bratr Tomáš byli zvědaví, protože kdo by nechtěl vidět, jak se takové pokoje malují, jak se předtím škrábe stará malba a jak se ve velkých hrncích rozdělává barva, kdo by nechtěl vidět, jak se pracuje s malířským válečkem, a kdo by nechtěl s údivem koukat, jak pan Stárek s papírovou čepicí na hlavě chodí po pokoji na štaflích jako nějaký cirkusák, ohání se štětkou a mýdlovou vodou natírá oškrábané stěny pokoje, zatímco jeho učedníci škrábou v dětském pokoji starou malbu, pod níž se objevila malba ještě starší, světle béžová s válečkem.

„To se podívejme, to je ještě původní,“ podivoval se pan Stárek, když slezl ze štaflí a šel se podívat, jak daleko jsou se škrábáním jeho učedníci. Zavolal Zlatu Neumanovou a zeptal se, zda by chtěla také takovou pěknou světle béžovou, takovou že on dokáže namíchat poslepu, načež ukázal na papírový pytel hnědé hlinky a pak jeden, kde byla citrónově žlutá, a vysvětlil, v jakém poměru ty dvě hlinky smíchá. A pak na tu stěnu dá jemně stříbřitý váleček, aby to bylo tip ťop.

„Nene, pane Stárku, udělejte to jen bílé, všude,“ řekla mu. „Do těch tří pokojů ráno svítí slunce od východu, tak ať vstáváme do rozzářeného dne.“

„Teda, paní Neumanová, ještě začněte o zářivejch zítřcích jako prezident,“ kroutil hlavou pan Stárek. „Snad na to proboha nevěříte? Zrovna vy.“

„Já mluvím o našich ránech, pane Stárku, ne jejich,“ vysvětlila Zlata Neumanová. „A my každé ráno, když vstaneme, odříkám mode ani lefanejcha, víte? To je poděkování za to, že jsme se živí a zdraví probudili.“

„Poděkování? Komu, proboha? Snad ne Pánubohu?“ podivoval se pan Stárek.

„A komu jinému asi?“

„Chcete mi říct, paní Neumanová, že v něj, po tom co se zrovna vám Židům stalo, že v něj pořád věříte?“

„Pořád, pane Stárku, pořád. Všechny pokoje budou sněhobílé. I kuchyně.“

Pan Stárek přikývl, už nic neříkal, jen si pomyslel, že tihle věřící jsou pěkní naivkové. Jako třeba Anna Toufarová, co bydlí v posledním patře rohového domu v ulici U Staré školy. Zůstala sama se dvěma syny, muž utekl v osmačtyřicátém do Anglie, protože by ho jinak zavřeli, sebrali jí dům, do bytu jí nastěhovali nájemníky, vyhodili ji z práce a ona se chudák živí kdoví jak, chodí do evangelického kostela, ty dva kluky tam odmalička vodí také, ačkoliv spousta lidí z okolí pro jistotu do kostela přestala chodit, aby neměli problémy. Někteří ještě pro sichr z církve vystoupili a nechali si to dát písemně, ale paní Toufarová přes všechny ty maléry věří v Boha, ačkoli kdyby nějaký byl, říkal si pan Stárek, tak by takovou nespravedlnost nemohl dovolit. A jestli ji dovolí, tak ať jde někam.

Pan Stárek býval katolík, ale už před válkou přišel na to, že je lepší věřit jen v to, co člověk vidí a nač si může sáhnout. Jistota je jistota. Strašili ho jako malého kluka peklem, pokud bude hřešit, ale on poznal opravdové peklo na vlastní kůži, když byl za války totálně nasazený v Norimberku a spojenci skoro celé město rozmašírovali na kaši. Do tohohle pekla se dostal, aniž by se dopustil jediného ze smrtelných hříchů, aniž kdy lhal a kradl a smilnil a… no něco by se našlo, ale přece jen. Cítil žár plamenů, stravujících hořící město, cítil síru a sotva popadal dech, chvílemi záviděl mrtvým, kteří už necítili nic, nic neslyšeli, nic neviděli. Katolické peklo, o kterém mu vyprávěli a před kterým jej varovali, mu bylo k smíchu. Jak tam mohou mrtvého trápit, když nemá tělo, které hnije v hrobě? Jak ho mohou natahovat bez těla na skřipec? Jak ho mohou bez těla vařit v kotli horkého oleje? Zato fosforové bomby, to je jiná, a město, ze kterého zbyly jen ruiny, taky. A co teprve vojáci, kteří nutí zajatce a totálně nasazené odklízet trosky a na hlavy jim míří puškami a kdo se na chvíli zastaví, toho rovnou zastřelí, to je, vlastně byla skutečnost. Žádní čerti, žádný Lucifer, ale živí lidé. A paní Neumanová, Židovka bláznivá, ještě děkuje Bohu za každé ráno! Pan Stárek by se rád zeptal, zda mu takhle děkovala, když byla v lágru. To by ho tedy moc zajímalo. Ale nezeptal se. Jako se nezeptal Anny Toufarové, když u nich maloval, proč si myslí, že Ježíš byl spasitel, když svět vypadá, jak vypadá, a když bolševik zadupe do země každého, kdo se mu znelíbí. A když zákazníci nechtějí na stěnách stříbřitý váleček, který hezky zakamufluje všechny nerovnosti na omítce. Na druhé straně, říkal si, bude s tím míň práce a Neumanovi ušetří za stříbřitý lesk.

„Vašku, Tondo,“ řekl pan Stárek svým učedníkům, „až to doškrábete, hezky to zameťte, ať v tom nešlapete, pak vemte šmirgl a ty zdi přebruste, protože, jak jste slyšeli, zdi budou bílý jak sníh, takže tam nesměj zůstat žádný nerovnosti. Jo, a až skončíte, odneste do kvelbu všechny ty barevný hlinky, ať se nám tu nepletou, a taky válečky a málštok.“

„V kuchyni taky nebude váleček?“ zeptal se Tonda.

„Slyšels paní domácí, ne?“

„Ale ty kluci chtěli vidět, jak se to s válečkem dělá,“ pravil Tonda a kývnul ke dveřím, skrz které do pokoje nakukoval Samuel Neuman, jeho bratr Tomáš a jejich matka.

„Nojo, ale co já s tím, žejo, mladá paní,“ pokrčil rameny pan Stárek a zadíval se na bratry Neumanovy. „Máte smůlu, chlapci. Váleček nebude a hotovo.“

Když Zlata Neumanová viděla, jak zklamaně se její synové tváří, vzdychla.

„No dobrá, když chcete všichni váleček, tak prosím. Na záchodě. Tam ho snesu.“

Za tři dny byl celý byt vymalován, na záchodě zelenkavý váleček. Pak přišla Fanda a pomohla Zlatě Neumanové s úklidem. Do Pesachu zbývalo čtrnáct dní a ty dvě všechno stihly tak tak, protože bylo potřeba vydrhnou parkety a umýt všechna ta vysoká okna, vyleštit sidolem mosazné kliky a pověsit záclony, které nechala Zlata Neumanová ušít už v lednu. Samuel Neuman a jeho bratr chodívali se svým sousedem a novým kamarádem Martinem Skácelem, starým jako Tomáš, hrát kopanou na dvůr. Jinam sami jít nesměli, takhle byli alespoň pod dohledem a Zlata Neumanová na ně mohla kdykoliv z balkonu zavolat, aby se šli najíst, anebo aby došli nahoru pro staré špinavé noviny a smetí a odnesli to do popelnice.

„Takhle se mi to líbí,“ prohlásil Oskar Neuman, když bylo všude uklizeno a když posouval nábytek tam, kde byl před malováním. „Pěkné, čisté a voňavé stěny, teď je to tady jako v klícce. Jen mi vysvětli, Zlatíčko, nechal jsem to malování na tobě a panu Stárkovi, ale proč jsou všechny pokoje i kuchyň a koupelna a ten kamrlík pro služku na bílo.“

„Na sněhobílo,“ upřesnila Zlata Neumanová.

„Dobrá, tak na sněhobílo.“

„Až rozvěsíš obrazy, tak to nebude vypadat tak prázdně.“

„To nebude, ale proč sněhobílo? A na záchodě zelenkavý váleček?“

„Pokud jde o ten váleček, kluci chtěli vidět, jak se to dělá, protože to nikdy neviděli. A zelenkavá mi přišla ještě přijatelná,“ vysvětlila Zlata Neumanová. „A ty bílé pokoje? Tabula rasa… je pěkné, žes Samuelovi řekl, co to znamená. Nic než nic. Když první den odešel pan Stárek, Oskare, dívala jsem se na ty zdi v obývacím pokoji, jako jsem se kdysi dívala na plátna, která otec napnul na rám a našepsoval, zírala jsem na tu bílou plochu, na které nic nebylo, a byla jsem zvědavá, až vezme do ruky štětec a modrou barvou udělá první tah a pak druhý, horizontály, vertikály, jen tak lehce a tence, čekala jsem, co se tam objeví, co na jeho dalším obraze bude. Čekala jsem, jakou nádheru tam stvoří, víš? Proto chci teď koukat na bílé zdi.“

„A ten zelenkavý váleček k tomu jde jak?“

„Tam vždycky víš, co bude.“

„Ovšem,“ uznal Oskar Neuman. „Ale teď kupříkladu víme přesně, co brzy bude, takže stačí jen obstarat tři krabice macesů, sehnat dvě pěkná kuřata, pár lahví košer vína a přichystat se na první Pesach v novém bytě. A potom se přežene léto a září a oslavíme tu první nový rok a jom kipur a sukot… Myslíš, že nám domovnice povolí postavit na dvoře suku?“

„Prosím tě, proč na dvoře, můžeš ji udělat tady na balkoně,“ řekla Zlata Neumanová. „Říkala mi Ester Blochová, že si ji vloni udělali na terase. Krom toho je ještě dost času, tak se neunáhluj.“

„Já se neunáhluji,“ oponoval Oskar Neuman. „Já jen plánuji dopředu, protože člověk musí vědět, co chce. Takže, má drahá, já plánuji s výhledem…“

„S výhledem kam?“ vskočila mu Zlata Neumanová do řeči.

„Kam asi? Do budoucna, ne?“

„Aha, takže to bude nějaká Neumanova pětiletka, co?“ rozesmála se Zlata Neumanová. „Jenže tu jsi měl vyhlásit už v devětačtyřicátém, abys mohl závodit s komunisty.“

„Devětačtyřicátý máme za sebou, Zlatíčko, a to jsme měli, jak jistě víš, jiné plány,“ řekl Oskar Neuman.

„Stejně jako v devětatřicátém,“ podotkla suše Zlata Neumanová.

„No dobrá, dobrá, tak si počkáme na devětapadesátý a uvidíme,“ řekl Oskar Neuman. „Ale musíme si naplánovat, co budeme dělat do té doby.“

„Já budu pro jistotu plánovat Pesach, toho se dožijeme nejdřív. Takže se pozeptej, kde by se daly sehnat rozinky. A mandle. Fanda říkala, že tu paní, která jí je vždycky obstarala, zavřeli za šmelinu,“ řekla Zlata Neumanová, jako by to bylo normální. A vlastně to v té době docela normální bylo. „Teď skoč, prosím tě, ke Skácelům pro kluky, já jdu dělat večeři. A potom ještě pošteluj zámek ode dveří u skříně v ložnici, nějak hapruje, jak jsme tou skříní šoupali.“

„Provedu,“ řekl Oskar Neuman, políbil svou ženu a šel k sousedům pro syny.

Když pak šteloval zámek u skříně, když podložil levou zadní nohu, protože podlaha byla trochu našišato, zadíval se na manželskou postel a na sněhobílou stěnu za ní, zhasnul v ložnici lampu, ale ta stěna zářila bíle i do tmy. Oskar Neuman tam stál a myslel na malířská plátna svého tchána, kterého nikdy nepoznal. Znovu rozsvítil a ta sněhobílá stěna ložnice mu nedala. Desátého dubna si nasadí na hlavu sněhobílou kipu, kipu sněhobílou jako je zeď v ložnici, protože začne Pesach, oslava východu z Egypta, ze země otroctví, z područí faraonova. A my tady žijeme v područí rudých faraonů, když jsme sotva přežili ty hnědé, a s námi tu žije kdovíkolik milionů lidí, a před námi nic. Jen bílá plocha, sněhobílá zeď, bílá jak našepsované plátno, které čeká, až se na něm objeví nějaká nádhera, říkal si v duchu Oskar Neuman, jenomže otec mé ženy už žádnou nádheru na bílém plátně nikdy nenamaluje a Zlatíčko žádnou novou nádheru už neuvidí. Neuvidí? Oskar Neuman rychle zamířil do obývacího pokoje, otevřel zásuvku svého stolu a vytáhl odsud lahvičku červeného inkoustu a štěteček, kterým natíral svůj razítkovací polštářek, do něhož vždy při podpisu nové smlouvy zabořil razítko Československé pojišťovny, aby je obtiskl na úřední formulář. Vrátil se do ložnice, chvíli pozoroval sněhobílou stěnu, s přimhouřeným okem hledal střed manželské postele, jel okem výš a ještě kousek, načež odšrouboval uzávěr, opatrně namočil štěteček do inkoustu a namaloval na sněhobílou stěnu veliké rudé srdce.

3. Sanytrovka

Toho roku bylo prvního září v sobotu, ale škola začínala až v pondělí. Školní prázdniny byly tak o den delší, ale Samuel Neuman o školních prázdninách zatím neměl nejmenší ponětí.

„Kdo by začínal chodit do školy o šábesu,“ řekl Oskar Neuman svému prvorozenému, když se ptal, proč je začátek školy odložen.

„Ale o jeden den školy přijdu, a tys říkal, že den bez učení je jako ztracený,“ namítl Samuel Neuman. „A Ruda Gottlieb povídal, že on o šábesu bude do školy chodit jako ostatní.“

„To bude jednak tím, že Rudolf je evangelík po mamince,“ vysvětlil Oskar Neuman. „A i kdyby zůstal Žid po tatínkovi, tak by v sobotu do školy chodit musel, protože školu nezajímá, co jsi zač. Už jednou jsem ti vysvětloval, co je to povinná školní docházka.“

„Tys taky chodil o šábesu do školy?“

„Ne, protože jsem na prvním stupeni chodil do židovské školy.“

„A proč já nebudu chodit do židovské školy?“

„Protože židovské školy už u nás nejsou,“ pravil Oskar Neuman. „A nejsou tu, protože židovských dětí je tak málo, že by se to prý nevyplatilo. Krom toho v téhle zemi už nejsou ani evangelické a reformátorské školy, ani katolické školy a katolická lycea, ani katolické chudobince a katolické a jiné církevní špitály, protože Československá republika je lidovou demokracií, milý synu, všichni jsme si rovni jako pravítko a svorně budujeme socialismus, takže možná budeš chodit do školy s nějakým souvěrcem, s evangelíky a katolíky a bezvěrci, a jsem zvědav, kolik jich bude, těch bezvěrců, protože náboženství je opium lidstva, jak říkal Karel Marx, ovšem v dnešní době je opium, jak říkal zase pan Horák, drogista z Dlouhé, zcela nedostatkové zboží.“

„A s Františkány budu chodit do školy taky?“ zeptal se Samuel Neuman, kterého nějaké opium nezajímalo ani za mák.

„I s Františkány,“ přikývl Oskar Neuman. „Nejmladší Prkno a Šaňa s tebou budou nejspíš ve třídě. Pokud nebudou chodit do Masné. Každopádně se k nim chovej slušně. A neper se.“

„A proč tedy chodím k panu Hojerovi na box?“

„Aby ses mohl bránit, kdyby si na tebe někdo troufnul,“ vysvětlil mu Oskar Neuman. „Ale sám si nikdy nezačínej, rozumíš? Protože kdo si první začne, dočká se trapných konců… jako třeba Hitler.“

„Komunisti se taky dočkají trapných konců?“

Oskar Neuman zvedl oči k nebi, protože si uvědomil, že jeho prvorozený syn, dokonce i druhorozený Tomáš, si dovedou dát dvě a dvě dohromady a někdy to všechno tak krásně spletou, až se jeden diví. Ale mohl by se divit ještě víc, kdyby začali ve škole nebo na ulici vykládat, co doma slyší. Jak stojí v Talmudu: slovo má cenu jedné mince, mlčení má cenu dvou.

„Poslyš, Samueli, o komunistech radši takhle nemluv, protože to nemají rádi. Mají rádi, když se o nich mluví hezky a hezky se o nich píše do Rudého práva, ale ty ještě neumíš pořádně psát, a navíc toho o nich zatím tolik nevíš, abys o nich psát mohl, takže…“

„A až se naučím pořádně psát?“ vskočil otci do řeči Samuel Neuman.

„Tak budeš, doufám, psát o něčem jiném,“ pravil Oskar Neuman důrazně a debatu o začátku školního roku ukončil. „Teď mi ukaž, co ses naučil u pana Hojera.“

Samuel Neuman zaujal boxerský postoj, pohupoval se na nohou, zlehka tančil jako hotový borec, začal stínovat, a když se Oskar Neuman sklonil, aby měl obličej přibližně ve stejné výšce jako jeho syn, naznačil pravý hák a jak se odkryl, bum! bum! Dostal jeden direkt rovnou na nos a levačkou druhý na pravé oko. Hned se za ten nos chytil a překvapeně zíral na svého syna. Malá dětská pěst je nebezpečný nástroj.

„Kurvafix! Co to bylo, prosím tě!?“

„Chtěl jsi vědět, co jsem se naučil,“ řekl provinile Samuel Neuman. „Promiň. Bolí to?“

„Já bych ti přeci ten pravý hák nedal, troubo jeden,“ huhňal Oskar Neuman a ohmatával si dál nos a oko. „To bylo jen jako.“

„Ale když budu boxovat jen jako, tak dostanu do držky.“

„Samueli! Neříká se do držky! A ty ruce dej klidně dolů,“ řekl Oskar Neuman, protože jeho syn tam pořád stál v boxerském postavení, jako by čekal, že mu bude chtít otec jednu vrazit.

V pokoji se objevila Zlata Neumanová s mladším Tomášem. Ten výkřik „kurvafix!“ se totiž rozlehl po celém bytě a nebylo pochyb o tom, kdo to zařval.

„Co to bylo?“ zeptala se Zlata Neumanová a hned si všimla, že nos jejího muže začíná nějak rychle otékat a pravé oko také.

„Samuel mi ukázal, co se naučil u pana Hojera,“ vysvětlil Oskar Neuman.

„Ty mlátíš tátu?“ zeptal se Tomáš Neuman. „To se přece nemá.“

„Byl to regulérní zápas, Tomáši,“ vysvětlil mu Oskar Neuman. „To nic není.“

„To nic není?“ zeptala se Zlata Neumanová a začala zkoumat manželův monokl. „Ještě že jsi Samuela nezapsal do šermu, teď jsme to oko mohli hledat pod postelí.“

Samuel Neuman i jeho bratr Tomáš se rozesmáli, ne tak Oskar Neuman. Když zapsal Samuela do boxerské školy v Roxy (Tomášovi nebylo ještě šest, tak musel počkat), marně se snažil své ženě vysvětlit, že se jeho syn musí naučit prát, že se musí naučit boxovat, aby si na něj nikdo nedovoloval, aby každého, kdo si na něj troufne, složil k zemi, aby každému, kdo si bude myslet, že je dovoleno beztrestně mlátit Židy a vlastně kohokoliv, bylo jasné, že tomu tak není a že kdo si začne, dostane výprask. Jenomže Zlata Neumanová, která násilí viděla víc než dost a stokrát víc než její muž, tím nebyla dvakrát nadšená. Nebyla nadšená ani jednou. Tvrdila, že násilí plodí násilí a Oskar Neuman jí marně vysvětloval, že proti násilí se dá bojovat zase jedině násilím, když už to nejde jinak, a že člověk musí pro všechny případy nosit po kapsách hrubé záplaty.

Večer, když leželi ve svých postelích, vyprávěl Samuel Neuman svému bratrovi, jak to s tím boxováním vlastně bylo a jak si opravdu myslel, že mu chce tatínek dát pravý hák. Rychle vylezl z postele, aby všechno Tomášovi názorně předvedl. Začal tančit, lehce nahrbený, s lokty staženými k břichu a zaťatými pěstmi před obličejem.

„Viděl jsem, jak jde tatimu levý loket kus dozadu, rameno se nahnulo dolů, a než se narovnal, dal jsem mu pravačkou direkt přesně na nos, hřbet ruky hezky nahoře,“ předvedl první ránu a pokračoval. „A pak druhou ránu levačkou, jenže to už nebylo do nosu, ale do oka.“

„Ale táta říkal, že by ti ránu nedal,“ namítl Tomáš.

„To říká, ale jak jsem to mohl vědět?“ řekl Samuel Neuman a vrátil se do postele. „Já tam jen stál a kryl se, on si začal. Pamatuj si, Tomíku, že kdo si začne, dočká se trapných konců.“

To, že se Oskar Neuman dočkal trapných konců, se v Josefově neutajilo. Pod pravým okem měl monokl, nos nateklý. Když se potkal s Gustavem Blochem, řekl mu, jak k tomu monoklu přišel, a Gustav Bloch to s potěšením vyprávěl doma svému synu Ernestovi. Když se paní Skácelová ptala Zlaty Neumanové, co se jejímu muži stalo, protože si nemohla nevšimnout, jak pan Neuman vypadá, dozvěděla se, co se přihodilo, a hned to vyprávěla doma svým dětem a svému manželovi. Pak se od paní Skácelové o monoklu a rozbitém nose doslechla Anda Gottliebová, která to pověděla Rudolfkovi, Egonovi a Rivce, načež to v neděli v kostele řekla paní Toufarové, aby věděla, jak Samuel Neuman ctí otce svého. Paní Toufarová to vykládala svým synům a ti to vykládali dál, až se ta historka donesla k Františkánům a dokonce i k Masňákům, protože ti se to doslechli od Horáka, syna drogisty z Dlouhé. Když pak nejmladší Venca Prkno přišel prvního září domů ze školy a bratr se ho ptal, s kým chodí do třídy, prohlásil, že zná zatím jen pár dětí.

„Ale chodí se mnou Samuel Neuman, to je ten, co vysolil vlastnímu fotrovi jednu přímo na zobák a udělal mu na pravým oku parádního moncla,“ prohlásil s uznáním Venca Prkno. „Je to těžkej frajer, brácho. Těžkej frajer, i když se nezdá. Bude lepší s ním bejt zadobře.“