Brigitte Giraud

ŽÍT RYCHLE

O D E O N

Přeložila Alexandra Pflimpflová

VIVRE VITE

Copyright © Editions Flammarion, Paris, 2022

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2023

ISBN 978-80-207-2196-9

Obsah

- Kdyby

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- Zatmění

- Knihy zmiňované v tomto díle

- Doslov

Théovi

Psát znamená být veden na místo, kterému bychom se rádi vyhnuli.

Patrick Autréaux

Po dlouhých měsících, kdy jsem odolávala, kdy jsem den za dnem ignorovala naléhání investorů, kteří na mě tlačili, abych jim přenechala nemovitost, jsem to nakonec vzdala.

Dnes jsem podepsala smlouvu o prodeji domu.

Když říkám dům, mám na mysli dům, který jsem koupila s Claudem před dvaceti lety a v němž on nikdy nebydlel.

Kvůli té nehodě. Kvůli tomu červnovému dni, kdy na městském bulváru přidal plyn na motorce, která nebyla jeho. Možná inspirovaný heslem Lou Reeda Žít rychle, umřít mladý, nebo tak nějak, zmíněným v knize, kterou Claude tehdy četl a já ji pak našla na zemi u postele. A kterou jsem následující noci začala listovat. Hrát si na rošťáka. Všechno podělat.

Prodala jsem svou duši a možná i tu jeho.

Developer už skoupil pár pozemků včetně toho sousedova, na němž zamýšlí postavit jakousi budovu, která bude strmět nad naší zahradou, která bude z výše svých čtyř pater shlížet do mého soukromí a navíc stínit slunci. Tichu a slunci je tím pádem konec. Zeleň kolem mne se promění v beton a krajina zmizí. Zároveň se plánuje, že na opačné straně vznikne z cesty silnice, která zasáhne do mého pozemku, aby se usnadnil přístup do nové obytné čtvrti. Zpěv ptáků zanikne v hukotu motorů. Buldozery srovnají se zemí to, co dosud žilo.

Když jsme s Claudem toho roku 1999 – kdy se franky přepočítávaly na eura a my museli na ty nejmenší výpočty dětinsky používat trojčlenku – kupovali dům, územní plán (čili ÚP) uváděl, že se nacházíme v zelené zóně, jinými slovy, že jde o nezastavitelnou oblast. Majitel sousedního domu nám oznámil, že se tu nesmí pokácet ani jediný strom, jinak se musí nahradit. Každý kousek přírody byl posvátný. Proto nás tohle místo zlákalo, mohli jsme tu žít v ústraní, na kraji města. Před okny rostla třešeň, javor, který v roce, kdy jsem jela do Alžíru, vyvrátila bouře, a atlaský cedr, jehož pryskyřice, jak jsem se nedávno dozvěděla, se používala k balzamování mumií.

Další stromy jsem zasadila já nebo vyrostly samy, jako ten fíkovník, co se pozval k zadní zdi, a každý z nich vypráví svůj příběh. Jenomže Claude nic z toho neviděl. Stihl si to tu jen s nadšeným pohvizdováním prohlédnout, konstatovat, co všechno bude třeba udělat, a najít si místo, kde bude parkovat svou motorku. Stihl změřit plochy, pár rozmáchlými gesty naznačit, jak by využil prostor, podepsat se u notáře a zažertovat v bance, když došlo na to, rozdělit procenta z pojištění úvěru mezi nás dva. Nemovitost měla úžasný potenciál, jak se říká v realitním žargonu. Sama představa renovace nás nabíjela. Mohli jsme poslouchat hlasitou hudbu, aniž bychom rušili souseda, který počítal stromy a jehož velký pozemek se rozkládal za živým plotem. Mohli jsme na celý život odložit kufry a stavět vzdušné zámky až do aleluja.

Nastěhovala jsem se s naším synem sama, uprostřed dost brutálního sledu událostí. Podpis kupní smlouvy. Nehoda. Stěhování. Pohřeb.

Nejšílenější zrychlení mého života. Jízda na horské dráze, vlasy ve větru, utržený vozík.

Píšu z toho vzdáleného místa, kde jsem přistála a odkud vnímám svět jako poněkud rozmazaný film, který se dlouho točil beze mě.

Dům se stal svědkem mého života bez Clauda. Skeletem, v němž jsem se musela naučit žít. A v němž jsem údery palicí, mocnými jako můj hněv, bourala příčky. Byl to poněkud zchátralý dům se zaneřáděným pozemkem, který jsme doufali proměnit v zahradu. Měla jsem dojem, že místo renovování ničím, plením a vyhlašuju válku tomu, co se mi vzpírá, omítce, kameni, dřevu, materiálům, které jsem mohla mučit, aniž mě někdo potrestal vězením. Byla to moje malá pomsta osudu, kopat do plechových křídlových dveří, bodat nůžkami do špinavé pytloviny, rozbíjet okna a přitom řvát.

A zároveň se uprostřed toho chaosu snažit uchránit jakýsi zámotek, v němž by náš syn v bezpečí spal. Takové malé doupě s veselými barvami, péřovými přikrývkami a polštáři, kresbami vzdor všemu pověšenými nad postelí a huňatým kobercem, takový ochranný val proti strachu a nočním přízrakům.

Postupem let jsem tenhle dům, na nějž padl můj hněv, konečně zkrotila. Poté, co jsem v těch místech žila jako náměsíčná, poté, co mi rána a večery splývaly v jedno, jsem přestala narážet do zdí a rozhodla se je vymalovat. Přestala jsem strhávat příčky a podhledy a považovat každý metr čtvereční za jakousi nepřátelskou mocnost. Už jsem tak nezuřila a přistoupila jsem na to, že se budu tvářit jako příčetná osoba. Potřebovala jsem se vrátit na trh živých. Toho, kdo by zmínil, že jsem vdova, bych sežehla plamenometem. Truchlící, to ano, vdova, to ne.

Musela jsem však ještě zlikvidovat plevel, který zamořil zahradu. Celé měsíce jsem opakovanými a znepokojivými gesty rvala ze země všecko, co mi přišlo pod ruku, naučila se pojmenovat pýr plazivý, kopřivu žahavku nebo šruchu zelnou, které jsem za soumraku tajně pálila (oheň se kvůli jemným částicím rozdělávat nesměl). Odstranila jsem invazivní rostliny, jako je ambrózie a břečťan, který se plazil ve stínu, vymýcením nežádoucích druhů jsem prosvětlila pozemek a zároveň zaháněla stíny z hlavy.

Postupně jsem začala dům obývat měšťanským způsobem, jak to nakazovala jedna z podmínek pojistné smlouvy, kterou jsem uzavřela, abychom byli chráněni pro případ požáru, poškození vodou nebo vloupání (podle onoho pověstného Murphyho zákona, kterému jsem neunikla, jedno neštěstí jinému nikdy nezabrání). Už jsem nebyla tak zuřivá a podařilo se mi načrtnout plány obou podlaží, jak jsme si je s Claudem představovali. Věděla jsem přesně, co by se mu líbilo, na jaké materiály pomýšlel, prošla jsem si stránky, které jsme si označili zahnutými růžky v katalogu Lapeyre. Nakonec jsem se dala do kupy a pak zašla za řemeslníky, kteří přijdou vylít betonovou desku, vyměnit trám nebo vydláždit poškozenou podlahu. Kteří přijdou předělat koupelnu nebo nainstalovat ústřední topení. Třeba někdy dostanu chuť se zase vykoupat.

Občas jsem cítila potěšení z toho, že vybírám nějakou barvu, z toho, že nátěr ladí se dřevem dveří. Občas mi přišlo hezké, jak kuchyni těsně před večeří zalévá zapadající slunce.

Jenom mi nebylo jasné, ke komu to světlo míří. Já dávala přednost deštivým dnům, které si alespoň nečinily nárok na to, že mě z mého smutku rozptýlí. Rozhodla jsem se, že dům bude tím, co mě znovu spojí s Claudem. Tím, co dá rámec tomuhle novému životu, který jsme si se synem nevybrali. Pořád to byl náš syn, i když jsem se musela naučit říkat můj syn. Stejně jako jsem musela nakonec říkat já místo my, které mě kdysi vedlo. To já, které mě bude drásat, které vyjádří tu samotu, co jsem nechtěla, to překroucení pravdy.

Uchovala jsem myšlenku na zbudování malého nahrávacího studia, po kterém Claude už dlouho toužil. Nějaké zvukotěsné místnosti, kde, jak doufal, bude moct nerušeně pracovat. A kde by mohl mít nástroje, basu, kytaru a syntezátor, co si právě pořídil (Sequential Circuits Six-Trak, omlouvám se, že to zmiňuju, ale má to svůj význam) a na který brnkal se sluchátky na uších.

Postupovala jsem trpělivě, potřebovala bych skoro dvacet let na to, abych dokončila všechny místnosti, všechny povrchy, třeba okna jsem vyměnila teprve loni. Zrovna nedávno jsem přemalovala okenice. Kdybych to věděla, veškerá ta námaha jen proto, aby to nakonec nějaký developer všechno srovnal se zemí. Nikdy jsem nenechala nově omítnout fasádu, pořád je tam ta stará, poněkud ušmudlaná. Bylo to příliš drahé. Nikdy jsem nenechala položit dřevěnou terasu, jak jsme plánovali. A dobře jsem udělala.

Pro mě bylo důležité něco jiného. Byla jsem posedlá jen jednou věcí, kterou jsem držela v tajnosti, abych neděsila své okolí. Nemluvila jsem o tom, nebo spíš jsem o tom mluvit už přestala, protože po dvou či třech letech by vypadalo divně, že se stůj co stůj snažím pochopit, jak k té nehodě vlastně došlo. K nehodě, jejíž příčina se nikdy nevysvětlila, a proto mi to v hlavě nikdy nepřestalo šrotovat.

Potřebovala jsem celou tu dobu, abych zjistila, jestli slovo osud, které jsem tu a tam zaslechla vyslovit, má nějaký smysl. Ve chvíli, kdy jsem nucená všechno tady opustit, aby se na místě domu mohla vybudovat silnice, musím udělat nějakou poslední tečku, která mi dovolí to pátrání uzavřít. Je vrcholem všeho, že poté, co Claude na silnici zemřel, má mě převálcovat jiná silnice. V době, kdy planeta skomírá právě kvůli všem těm silnicím zvyšujícím emise oxidu uhličitého. Claude by se té ironii osudu zasmál. Kniha amerického kritika rockové hudby Lestera Bangse, odložená u jeho postele, kterou měl rozečtenou a v níž jsem zahlédla tu větu Lou Reeda – původně připisovanou Jamesi Deanovi –, má název Psychotic Reactions a jiné zdevastované karburátory. Stále ty karburátory, není z toho úniku.

Naposledy projdu celou tu záležitost, jako když člověk projde vlastním domem, než zavře nadobro dveře. Protože dům je jádrem toho, co způsobilo nehodu.

Kdybych nechtěla prodat byt.

Kdybych si nevzala do hlavy, že se na ten dům půjdu podívat.

Kdyby dědeček nespáchal sebevraždu v době, kdy jsme potřebovali peníze.

Kdybychom nedostali klíče od domu předem.

Kdyby máma nezavolala bratrovi, že máme garáž.

Kdyby tam bratr na dobu své týdenní dovolené nezaparkoval svou motorku.

Kdybych souhlasila s tím, že syn pojede s mým bratrem na prázdniny.

Kdybych nezměnila termín cesty do Paříže za svým nakladatelem.

Kdybych toho večera 21. června zavolala Claudovi, jak jsem měla udělat, místo abych poslouchala Hélène, jak mi líčí svou novou milostnou historku.

Kdybych měla mobilní telefon.

Kdyby děti nevyzvedávali ze školy i tátové, ale jen mámy.

Kdyby Stephen King při té strašlivé nehodě, co se mu stala tři dny před Claudem, zemřel.

Kdyby pršelo.

Kdyby Claude před odchodem z kanceláře poslouchal Don’t Panic od Coldplay, a ne Dirge od Death in Vegas.

Kdyby Claude nezapomněl svých 300 franků v bankomatu.

Kdyby se Denis R. nerozhodl přivézt otci zpátky ten citroën.

Kdyby dny před tím neštěstím nebyly nabité řadou stále nečekanějších a nevysvětlitelnějších událostí.

A hlavně, proč se mi Tadao Baba, ten horlivý japonský inženýr, který způsobil revoluci v dějinách firmy Honda, vetřel do života, přestože žije deset tisíc kilometrů daleko. Proč Honda 900 CBR Fireblade (Ohnivá čepel), klenot japonského průmyslu, na níž toho 22. června 1999 Claude jel, byla vyhrazená pro vývoz do Evropy, ale v Japonsku zakázaná, jelikož ji považovali za příliš nebezpečnou?

Vracím se k litanii těch „kdyby“, kterou jsem byla po všechny tyhle roky posedlá. A která způsobila, že se z mého života stala realita v podmiňovacím způsobu času minulého.

Pokud se nestane žádné neštěstí, jdeme dál, neohlížíme se, hledíme přímo před sebe, k obzoru. Když se přihodí nějaká tragédie, vracíme se zpátky, obcházíme ta místa stále dokola, snažíme se zrekonstruovat události. Chceme pochopit, jak došlo ke každému činu, každému rozhodnutí. Stokrát si to přehráváme. Stanou se z nás odborníci na příčiny a následky. Pátráme, rozebíráme, pitváme. Chceme vědět všechno o lidské povaze, o osobních i kolektivních pohnutkách, které způsobují, že se děje to, co se děje. Jako sociolog, policajt nebo spisovatel, už ani nevíme, blouzníme, chceme pochopit, jak se někdo stane číslem ve statistice, jednou čárečkou ve veškerenstvu. Zatímco jsme si mysleli, že jsme jedineční a nesmrtelní.

Kdyby

1

Kdybych nechtěla prodat byt

Od našeho setkání na lyonském předměstí, které nese název Rillieux-la-Pape, nepříliš známém, protože tam od osmdesátých let shořelo rozhodně mnohem míň aut než ve Vaulx-en-Velin, jsme s Claudem dělali všechno pro to, abychom se odsud dostali pryč a přestěhovali se do centra Lyonu.

Milovala jsem tohle období, kdy jsem v inzerátech hledala byty, které by odpovídaly našim představám. Snili jsme o rušných čtvrtích se spoustou kaváren, kin a obchodů, které jsme v našem sídlišti postrádali. Chtěli jsme opak čtvrti-noclehárny, v níž jsme vyrůstali, těch levných panelákových bytů okopírovaných po desítkách a zbudovaných ze železobetonu v přesně daných liniích.

Našla jsem bez větších potíží jeden pronájem (bylo to na počátku osmdesátých let), a tak jsme se nastěhovali do takového rozlehlého zašlého prostoru se směšně nízkým nájmem, který nás zlákal (400 franků měsíčně, stvrzenky plateb mám dodnes), navíc se dvěma dost kýčovitými sloupky, dodávajícími obýváku falešný vzhled paláce, a s rádoby dubovými parketami. Bylo načase skoncovat s linoleem, které jsme běžně mívali, a s podlahovým topením, z něhož našim matkám otékaly nohy. Byli jsme tak ohromení, když naše žádost uspěla, že jsme ani nezaznamenali absenci radiátorů, netěsnící okna a zeď protější budovy vzdálené necelých pět metrů, která stínila světlu a skrývala hodinový hotel.

Byli jsme první z naší skupinky obyvatel panelákového předměstí, kteří se stěhovali do centra a získali svůj grál, byt dostatečně prostorný na to, aby se tam dali zvát přátelé, a tak z něj vznikla jakási základna blízko stanice metra Hôtel-de-Ville. Jinými slovy, ideální bydlo pro večírky, improvizované koncerty nebo pro ubytování kohokoli, kdo to potřeboval.

Jenomže štěstí se k nám rychle obrátilo zády.

Dost brzy jsme dostali výpověď z důvodu gentrifikace, což byl pojem, který jsme v době, kdy nám bylo dvacet, neznali, ale který určil naši životní dráhu. Developer, jenž budovu nově koupil, aby z ní udělal výnosnější bydlení, nám, v souladu s požadavky zákona, nabídl jiné ubytování, jenomže ve Vénissieux, na jiném předměstí, pověstném svými rušnými nocemi a patnáctipatrovými věžáky, které politika města měla brzy odsoudit ke zbourání. Neměli jsme v úmyslu vracet se znovu na předměstí, tam, kam nás podle všeho chtěli poslat zpátky násilím, a museli jsme bojovat o to, abychom zůstali v centru města.

Když nás pak z jednoho pronájmu na nábřeží opětovně vypudil jistý bezohledný majitel, dozvěděli jsme se – aniž by to spolu nějak souviselo, jak by se z mé věty mohlo zdát – o sebevraždě mého dědy. Při bližším pohledu zpět se pojítkem jeví být to, že se můj dědeček z matčiny strany, dokonalý příklad venkovského exodu, který ho v padesátých letech přivedl do lyonské aglomerace, s rodinou přestěhoval do malého domku na břehu Rhôny v obci Saint-Fons, kde farmaceutická skupina Rhône-Poulenc, tehdy na vrcholu rozmachu (poté ji zakoupila společnost Sanofi Aventis), plánovala rozšíření svého areálu. O pár let později museli prarodiče ustoupit buldozerům, a ocitli se tak pod věžáky ve Vénissieux, kam byli odkazováni žít ti, co se rozešli se svým původem, Auverňané, Alžířané, Maročané nebo Portugalci, a netroufli si stěžovat si, že dýchají vzduch nasycený sirovodíkem, který vypouštěla nedaleká ropná rafinerie Feyzin. Po smrti babičky, která už nevěděla, kam pověsit prádlo, co načichalo tím smradem jako ze zkažených vajec, a která od raného věku trpěla leukémií, a ještě po dalších zážitcích, jež by bylo dost riskantní vyprávět, se dědeček vrhl do vod Rhôny. Jeho tělo i doklady se našly u přehrady Pierre-Bénite, přímo uprostřed petrochemické kotliny.

Byla za tím tahle předurčenost a peníze, které jsem dostala od matky z pozůstalosti, že jsme se s Claudem stali vlastníky nemovitosti? Bylo to proto, abychom se vyhnuli riziku, že nás zase odněkud vyhodí? Možná jsme si jen chtěli ulehčit život a nepochybně i od něčeho jiného, jakési úzkosti, kterou jsme si ani neuvědomovali a která u Clauda pramenila z vyhnanství, protože jako čtyřletého ho posadili na loď odplouvající z Alžírska, země, kterou už nikdy nespatří.

To, že se někdo stane vlastníkem nemovitosti, rozhodně není jen výrazem nějaké ideologie, jak se kdekdo domnívá.

Koupili jsme byt ve čtvrti Croix-Rousse od rodiny Boubekerových, která se odtud stěhovala, protože čekali další dítě. Bydleli jsme v něm deset let a téměř stejně dlouho nám trvala jeho rekonstrukce. Byl to úděl naší generace, třicátníků, kteří si kupovali a pak přebudovávali takzvané kanuty, tedy prostory, v nichž v 19. století sídlily textilní dílny a jejichž velkoryse vysoké stropy umožňovaly umístit tu tkalcovské stavy a poskytovat nocleh dělníkům vyrábějícím hedvábí. Od dob kanutů se čtvrť změnila, nicméně v ní stále žila spousta dělníků a přistěhovalců. Mnozí z nás chtěli ta obydlí upravit, odstranit staré nánosy, vymalovat, zřídit americké kuchyně a zrušit falešné podhledy z prken, které zbudovali majitelé v polovině 20. století, aby zakryli typické francouzské trámy, protože ty v období poválečného růstu nebyly v módě.

Vkus se měnil, příkazem dne se stala autenticita a nejvyšší meta devadesátých let naopak spočívala ve zviditelnění všech trámů a kamenů. O to jsme se s Claudem snažili, i když to znamenalo trávit víkendy v jakési lehké euforii, vydatně zfetovaní xyladecorem, jímž jsme ošetřovali dřevěné povrchy. Hřadovali jsme na malém lešení zapůjčeném ve firmě Kiloutou a v pracovních kombinézách poslouchali Nirvanu. Poprvé jsme zakoušeli radost, že máme svůj vlastní domov. Věřili jsme v krásu a byli jsme přesvědčení, že tohle místo proměníme v chrám dobrého vkusu. Byli jsme zamilovaní a neměli před sebou žádné překážky.

Narodil se nám syn a naši energii o to víc rozžhavil. Spal v jediném pokoji, který jsme nově vytapetovali, zatímco my sami lehávali v mezipatře, trochu jako v těch kanutech v devatenáctém století. Zdejším lidem šplhání po žebříku běžně připadalo jako ohromná romantika, i když byly tři ráno a museli se jít vyčůrat. Namýšleli jsme si, že máme monopol na umění žít. Byli jsme cool a plní sebevědomí. Můžu zde prohlásit, že to byl skvělý život. Trvalo to deset let.

Nevím, co mě posedlo, že se mi zachtělo na téhle harmonii něco změnit.

Protože ta touha přestěhovat se přišla ode mne. Touha pohnout se jinam, začít všechno znovu. Být ještě o stupínek víc v pohodě, mega cool. Snažit se o dokonalost, když už, tak už.

Nicméně jsem se odvolávala na ten žebřík, s nímž jsme se museli dřít uprostřed noci, na nedostatek soukromí a na pokoj, který by nám chyběl, kdybychom měli druhé dítě, o němž jsme uvažovali.

Table of Contents

Kdyby

1