Zítra přijde Olah

Martin Sichinger

Copyright © Martin Sichinger, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9451-3

Obsah

PONDĚLÍ

Pozdní příchod

Šikovný ešus

Zázračná zamilovanost

Zázračné rozšmodrchávání

Skrytý vztek

Myslivečtí fanatici

Papírové bundičky

Nedokonalé ruce

ÚTERÝ

Cvakající železa

Nezdravé mléko

Malý husita

Jelení Hora

Červené autíčko

Oslavovaný superbojovník

Domácí duchové

Rozsvícená baterka

STŘEDA

Důkladné uspávání

Dvoupatrový autobus

Zdvižený štít

Brutální nakládačka

Hromadná návštěva

Návštěvní den

Hodobóžové kalhoty

ČTVRTEK

Nastoupené jednotky

Zapomenuté květiny

Stříbrný křížek

Nejvyšší velitel

Škvoří bojovníci

Nevojenská jednotka

Oteklé nohy

Měkký mech

PÁTEK

Skelné oči

Nesnadné přemlouvání

Všudypřítomný úsměv

Zelená hlava

Permanentní rozpolcení

Vyhladovělé myši

PONDĚLÍ

Pozdní příchod

Městem se ke střelnici valí tanky. Z vlakového nádraží se řítí úzkými uličkami starého města, pásy drtí asfalt, motory řvou a v oknech drnčí sklo. Každé odpoledne se ve výčepu hotelu tiskaři sází, kolikrát tanky v úzké zatáčce vrazí do dvoupatrového domu, do kterého nastěhovali cikány. Ti se vyklánějí z oken a s nadávkami po tancích hážou flašky a plechovky.

S taškou na zádech postávám nešikovně za rohem, kde mě tankisté nevidí, a kdybych před ně skočil, rozmačkají mě na placku. Randál mi rve uši. Nafta páchne jako jed.

Jsem v pasti.

Hodinky po tátovi přestaly fungovat. Opravit nepůjdou a jiné nechci. Cestou do školy se řídím podle vlaků, které každé ráno uhánějí po stráni nade mnou, ale v tomhle randále neslyším, jestli nějaký houkal.

Co teď?

I kdybych se vrátil a zkusil se dostat na starou cestu do města, musel bych přebrodit Volyňku, v jejímž proudu se pod listím vrb skrývají pstruzi, naši duchové, naprostý opak tanků, tiché, téměř neviditelné a přátelské bytosti.

Abych se do školy dostal včas, musel bych umět chodit po vodě.

A to by určitě někdo napráskal a já bych měl ještě větší průšvih, než kdybych přišel pozdě.

Mezi tanky se udělá místo.

Vrhám se do vozovky.

Do šatny doběhnu v sedm čtyřicet šest. Je už prázdná, mí spolužáci jsou ve třídě, protože i když nám vyučování začíná v osm, musíme se do školy dostavit už ve tři čtvrtě.

Tak nám to nařídil náš třídní učitel, který na mě čeká na chodbě.

Jmenuje se Jarolím, učí matematiku a fyziku. Je mu přes čtyřicet, má velké břicho, brýle a neustále si sahá na přirození. Osmáci a deváťáci mu přezdívají Kulidrb a Varloškrab, a když se hodně nudí, počítají, kolikrát během hodiny se mu drbání povede a jestli překoná svůj dosavadní rekord.

I v tomto ohledu je dokonalým opakem paní Pokorné, kterou jsme mívali do páté třídy. Ta sahala jen na třídnici nebo pravítko nebo křídu, prostě na věci, na které sahat měla, to ji na učitelském ústavu správně naučili, i když mně by se líbilo, kdyby si tu a tam sáhla na své dlouhé černé vlasy, třeba si je navinula na prst a chvilku si s nimi hrála, jako to občas dělávají holky.

Jarolím má na sobě tmavé sako a košili se zapnutými knoflíčky. Chodí nakrátko ostříhaný, vlasy se mu na hlavě ježí a zpod brýlí vás sledují ostražitá očka. Je vždycky oholený a nezdravě zarudlou kůži na tvářích má protkanou fialovými žilkami.

„Jdeš pozdě.“

„Já…“

„Žákovskou!“

„Byly tam tanky…“

„Nevymlouvej se na tanky! Žákovskou! Nebos ji nechal doma? To bych ti nedoporučoval.“

Sehnu se k tašce.

K tomu, abych dostal nespravedlivou poznámku, si ještě musím kleknout.

Šikovný ešus

Naše třída je určitě nejtemnější ze všech tříd, které od zavedení školní docházky v téhle zemi existovaly. Má jen dvě podlouhlá uzounká okénka umístěná vzadu vysoko na zdi, téměř až pod stropem. Mříže na nich nevisí, ale během hodiny se každý z nás několikrát otočí, jen aby se přesvědčil, že je tam školník ještě nepřimontoval.

Poněvadž je naše třída učebnou fyziky, nacházejí se uprostřed lavic, které jsou k sobě napevno přišroubované a nedají se posouvat, umyvadla. U těch se provádějí pokusy a přímo v nich usychají špinavé hadry, takže celá naše třída odporně páchne. V lavicích vedle sebe nesedí dva, nýbrž tři žáci, což těm, kteří sedí přímo u umyvadla, zaručuje, že po prvních hodinách budou smrdět stejně jako hadry v umyvadle.

Po letech strávených v krásné prostorné světlé třídě, kterou jsme mívali v budově školy dole u řeky, jsme na první setkání s učebnou fyziky nikdy nezapomněli. Nahrnuli jsme se do naší nové třídy a skoro všichni se okamžitě poblili.

V naprosté panice jsme se cpali na židle co nejdál od umyvadel a ze všech sil se drželi oběma rukama desek stolů a uprostřed toho virválu vstoupil náš nový třídní učitel a zařval: „Všichni dozadu ke zdi! Vyvolám jména jedno po druhém a vy usednete na místo, které jsem vám určil v zasedacím pořádku.“

V prvních třech řadách u umyvadla, kde od té chvíle vdechují výpary smradlavých hadrů, skončili tito žáci: Marián Penzéš, Reiner Schröder, Béďa Stočes, a na druhé straně Teodor Živkov, Jaroslav Tvrdek a já. Zasedací pořádek byl jednou, a tudíž navěky určen naším fyzikálním velkovezírem a brání nám vybíhat do uličky, protože na dvou židlích vedle nás sedí vždy dvě spolužačky, v mém případě Jiřina Žáková a Dagmar Princzová, a přede mnou vedle Jardy Tvrdka Alena Schüsselová a Jolana Zábranská.

Naše třída na nás dodnes působí tak hrůzostrašně, že nás stěhování do jiných učeben naplňuje radostí, protože nám připadají voňavé, dokonce i učebna chemie, která po pokusech aspoň páchne pokaždé jinak. Navíc se v nich nalézají velká okna, takže se během vyučování můžeme dívat na slunce, oblaka, oblohu, kapky deště nebo vločky sněhu.

Na pravé stěně naší učebny visí dvě nástěnky věnované významným výročím, na té první se slaví 1. máj a osvobození sovětskou armádou a na té druhé se s hrudí plnou medailí nadýmá ministr obrany armádní generál Martin Dzúr. Na jedné straně jeho prsou se třpytí osmnáct různých řádů a na druhé čtyři. Metálů má na sobě tolik, že kdyby ho vojáci NATO zajali a po mučení vhodili do pece, mohli by si z něj ukout hodnotný a zároveň šikovný ešus i s rukojetí.

Na levé straně třídy visí dvě mapy Sovětského svazu. První zachycuje jeho fyzický povrch, hory, řeky, moře, roviny i hranice s ostatními sousedními nesovětskými zeměmi, které ustupují do pozadí, až se zdá, že na planetě Zemi existuje jen Sovětský svaz, a drobouličké zemičky socialistického bloku se na jeho západní hranici batolí jako právě vylíhnutá káčátka. Československo je tak prťavé, že ani nepřipomíná káčátko, spíš žížalku vyvedenou v hnusné růžové barvě.

Druhá mapa zobrazuje nesmírné bohatství Sovětského svazu tak názorně, aby i naprostí blbečci viděli ropné věže u Baku, lány obilí na rovinách Ukrajiny, uhelná pole Donbasu, nad která se ještě uměleckým kartografům podařilo umístit čadící chladicí věže Černobylu, jehož bílý dým pokojně stoupá už skoro rok až k malebnému Kremlu v samotném středu širé Rusi. Na Kamčatce pak ohromná hejna ryb sama skáčou do nepotrhaných sítí a stáda divokých medvědů čekají na kolektivizované střelce a pracovníky ministerstva zemědělství, lovu a rybolovu, nikoli na domorodé pytláky jako u nás na Šumavě, kde je všechno sto let pozadu a nahoře na Horské Kvildě si ještě pár starých Němců s upilovanou brokovnicí myslí, že po nich pořád jdou schwarzenberští hajní.

Jakmile zazvoní, Jarolím nakráčí do třídy. Nikdy se neopozdí ani o vteřinku. Není nikdy nemocný, jeho hodiny nikdo nikdy nesupluje. Hodinu zahájí vždy na stupínku, a když se na něj podíváme, odvrátí pohled, jako by nám dával najevo, že se máme dívat na tabuli nebo do sešitů, nikoli na něj, neboť naše pohledy v něm vzbuzují hnus a opovržení. Na soudružku učitelku Pokornou jsme se mohli dívat, jak jsme chtěli, a ona vykládala a zároveň se obracela ke každému z nás.

„Sedněte si.“

Sedneme si naprosto odhodlaně a bez jediného zaváhání.

„Služba.“

Třídní služba si pro jistotu prozíravě ani nesedá. Dnes přišla řada na Teodora Živkova, který do naší třídy dorazil teprve před dvěma týdny. Na svůj věk je docela vysoký, má černé bulharské vlasy a hluboký bulharský hlas, takže se zdá, že je o několik let starší než my.

Kdyby Teodorovi rodiče při výběru křestního jména vynechali jednu samohlásku, mohl se náš nový spolužák jmenovat stejně jako předseda Komunistické strany Bulharska, Todor Živkov. Ale náš Teodor, kterému říkáme Teoš, takhle vysoko nemíří, rozhodl se, že se stane prostým kuchařem v Čechách jako jeho strýc, který k nám přišel vařit do kasáren.

„Kdo chybí?“

Teodor se rozhlédne po třídě. „Nikdo.“

„Nikdo?“

„Irena Cholevová,“ vzpomene si Teodor, protože ta je nemocná už od Velikonoc, a sedne si.

„Neřekl jsem ti, že si máš sednout.“

Teodor vstane.

„Sedni si.“

Po usednutí služby rázuje Jarolím kolem lavic jako rozhodčí podél lajny. Při vyučování pořád chodí. Za katedrou ani nestojí židle; i do třídnice píše vestoje. Nikdy není v klidu, a kdykoli s vámi mluví, uvědomujete si, že v příštím okamžiku vybuchne a bude to vaše vina.

Možná je nervózní z toho, co se o něm proslýchá. A proslýchá se toho tolik, že sami nevíme, čemu máme věřit.

To, co se proslýchá nejvíc, a upřímně tomu věří většina našich rodičů, je vážné obvinění: před mnoha lety zatáhl Jarolím po vyučování jednu školačku z osmé třídy do kabinetu a byl z toho ohromný průšvih, který si nikdo neodskákal, tedy kromě té dívky.

Rozhodně si ho neodskákal Jarolím, protože je oddaný straník a hlavně dlouholetý kamarád ředitele naší základní školy, soudruha Zdeňka Reidingera. A tak si Jarolím mohl učit dál, i když se proslýchalo, že to v životě už nedotáhne dál než na třídního nejhorší třídy na škole.

My samozřejmě nevíme, jestli tomu máme nebo nemáme věřit.

Někdy se nám to zdá přitažené za vlasy a jindy máme pocit, že ta osmačka nemusela být jen jedna.

Takhle se na nás valí hrůzostrašné zvěsti a všichni, koho si vážíte, tu a tam prohodí, že Jarolím je svině, kterou by nikdy neměli nechat učit, a už vůbec ne děti.

A přitom nás učí a my v sobě cítíme jiskru dobra, která musí plápolat v každém člověku, jinak by celý náš svět už dávno do vzduchu vyhodila banda zloduchů.

Tuto jiskru chceme rozfoukat, ne nechat vyhasnout.

Takové je naše dilema.

Jarolím začíná kontrolovat pomůcky na geometrii. Rozložený penál, sešit, trojúhelník, pravítko, guma, kružítko, ořezávátko a také tužky číslo jedna, dva a tři se vystavují na lavici. Musejí být ořezané tak, že píchají do prstu, jako kulky, které mají prorazit výstroj nepřítele. Pokud nejsou ořezané, Jarolím je rozláme a nahází do koše, takže už o první přestávce se v něm nahromadí dvacet tužek.

Během této prohlídky nesmí nikdo vyrušovat, jinak následuje fyzický trest. Sedíte v lavici, něco špitáte sousedce a vypadá to, že Jarolím o vás ani neví. Pak začne vykládat novou látku, při které chodí kolem lavic, a najednou cítíte, jak vás jeho prsty chytily za vlasy nad uchem a tahají vzhůru, vstáváte po směru tahání, abyste zmírnili bolest.

„Proč vstáváš, Zídek? Seď.“

„To bolí,“ zaúpíte a proti své vůli se zase pokusíte vstát.

„Říkám ti, Zídek, seď! Ty mě neposloucháš! A proč se tak ksichtíš?“

„Bolí to,“ zopakujete zoufale.

„Bolí?“

„Jo, bolí.“

„Na to, že to bude bolet, jsi měl myslet, když jsi vyrušoval při prohlídce pomůcek! Na to jsi nemyslel, viď?“

„Nemyslel!“

„No tak nevstávej!“

Dnes prohlídka pomůcek končí dost rychle, protože Salajová si zapomněla úplně všechno, takže dostala malou pětku, a ze tří takto malých pětek se v zápisníku zrodí jedna velká. Salajové to je ale nejspíš úplně jedno, vypadá stejně ospale jako já, a mě poprvé napadne, v kolik asi vstává, když bydlí na samotě za Soumarským mostem, odkud chodí pěšky lesem čtyři kilometry na vlak, který k její smůle ve Vimperku staví buď na zastávce nad městem, nebo na nádraží, přičemž z obou míst se musí ploužit do školy ještě dobrou půlhodinu.

Předehra si tedy vybrala svou první malou oběť, Jarolím se vrátí na stupínek, který je položen mnohem výš než v ostatních třídách, aby lépe předváděl fyzikální pokusy, a všichni napjatě čekáme, koho vyzkouší: „Jsou tady žáci, kteří si potřebují vylepšit prospěch,“ a podívá se na Mariána, „těm dám příležitost zítra. Dnes si probereme různostranné trojúhelníky,“ a všichni naráz vydechneme a pustíme geometrii z hlavy.

Zázračná zamilovanost

O přestávce vytáhne Reiner z tašky krásný barevný německý komiks, o kterém nám vykládal minulý týden, a podá ho Jardovi.

Vyvalíme oči. Věci, které Reiner dostává z Bavorska od strejdy, jen málokdy nosí do školy.

„Dávej na něj bacha. Slíbil jsem ho Osvětimi a Dachau. Jestli mi ho nevrátíš, budou mě mučit a řikám ti, že se při tom odmítám chovat jako hrdina.“

Osvětim a Dachau jsou deváťáci, kteří se cílevědomě a dlouhodobě zabývají ponižováním žáků nižších ročníků. Mě nechávají na pokoji, protože bydlím u okraje vojenské střelnice a vím všechno o dírách v plotě, kterými potřebují prolézt, když jdou krást dýmovnice.

„Reinere, dík!“ vykřikne Jarda nadšeně a ukáže nám obálku komiksu, na níž se leskne hlava indiánského kluka, Hermana Lehmanna, a titul Neun Jahre unter den Indianern, Devět let mezi indiány.

Reiner nám vyprávěl, že Herman Lehmann byl syn německých přistěhovalců, kteří se usadili v Texasu, a bylo mu dvanáct, když ho máma poslala zahánět ptáky od políčka s kukuřicí.

Herman zahnal první vránu, pomyslel si, jaký je hrdina, a pak z kukuřice vystoupilo šest Apačů.

„Ten komiks nesmí nikdo vidět!“ varuje Reiner Jardu.

„Neboj se, já ho nikomu ukazovat nebudu!“ Jarda schovává komiks pod tričko a vstává.

„Kam jdeš?“

„Na záchod.“

„Nemůžeš ho číst na záchodě. Schovej ho do tašky!“

Jarda poslechne a my vycházíme na chodbu, kde se o zeď opírá Ampér, nakrátko ostříhaná světlovlasá dcera místního lékaře. Na holku z osmičky je dost drobná, ale jak naznačuje její přezdívka, prýští z ní tolik energie, že se zdá, že se okamžitě odrazí od zdi a bude po škole poskakovat, dokud nezazvoní na prázdniny.

Vedle ní stojí její dvě vysoké spolužačky ze sportovky. O Janouškové, která je z Buku pod Boubínem, se šušká, že sprintem dokáže uštvat zajíce a do vsi se za soumraku vrací s ulovenou kořistí a vyplněným tréninkovým deníkem, který u nás všichni, co chodí do sportovky, musí mít neustále u sebe i s tužkou. O Jandové, která je z Včelné pod Boubínem, se zase tvrdí, že v páté třídě zmlátila sedmáka, když si od ní chtěl půjčit padesátník na autobus.

Obě jsou vysoké svalnaté dcery šumavských sedláků a světlé vlasy jim v dlouhých copech padají z rozložitých ramen.

Zato Ampér je vychrtlá jako lunt a já nechápu, co na ní Jarda vidí.

Ale něco na ní vidět musí, protože se do ní před vánočními prázdninami zamiloval.

Najednou přišla taková chvilka, kdy mi došlo, že je úžasná.

Tu chvilku si dobře pamatuju. Na chodbě jsme s klukama vykládali o bundeslize a Jarda najednou zamířil k Ampérovi.

Zastavil se před ní a otevřel ústa, jako by chtěl něco říct. Ruka a koleno se mu třásly. Otevřel ústa a pak je zase zavřel.

Víš, co se stalo? vyhrkl, když se vrátil mezi nás.

Nic, přiznal jsem upřímně.

Ona to pochopila. I beze slov.

Co pochopila?

Že ji miluju.

Myslíš?

No, možná jí pro jistotu zejtra pochválím vlasy.

Mělo smysl, abych mu to rozmlouval?

Nazítří Jarda opět zamířil k Ampérovi.

Zase otevřel ústa. Ruce se mu třásly víc než den předtím a pravé koleno kmitalo střídavě doprava i doleva.

Tentokrát ze sebe cosi vypravil.

Ampér zablýskala očima a něco odvětila.

Řekl jsem jí, že ji miluju. Chápeš, já to dokázal!

A co ti na to odpověděla?

Že jestli za ní ještě jednou s něčím takovým přilezu, nacpe mi hlavu do hajzlu. No není báječná?

A nevykládal o ničem jiném, než jak se mu změnil celý svět a jakým zázrakem je zamilovanost.

Den nato se znovu vydal přes chodbu.

Ampér stála opřená o zeď s kamarádkami po svém boku.

Sotva Jarda otevřel ústa, Ampér vystartovala a obě dvě urostlé osmačky s ní.

Chytily ho dřív, než se stačil hnout, ale podařilo se mu vysmýknout.

Vyrazil k naší učebně.

Holky za ním.

Když jsme doběhli dovnitř, držel se oběma rukama rozžhavené trubky od topení a holky ho rvaly každá za jednu nohu tak, že ležel v naprosto vodorovné poloze a Ampér ho přitom kopala do zápěstí.

Jakmile nás uviděl, něco vykřikl a nejspíš čekal, že mu pomůžeme.

Jenže já, Béďa, Marián a Reiner, Pstruží bojovníci, jsme tam akorát stáli s otevřenou pusou. Jako by tlupu mrňavých nedospělých indiánských dětiček přepadly tři statné krásné kovbojky a během vteřiny je rozsekaly na cucky.

Jarda se jednou rukou pustil.

V tu chvíli jsme ho mohli ještě zachránit, ale místo toho jsme přihlíželi, jak Jarda pouští i druhou ruku.

Tenkrát začal rozpad Pstružích bojovníků.

Holky ho popadly za nohy a ruce a vlekly na chodbu.

Vyřítili jsme se ven, právě když Ampér otevřela dveře holčičího záchodu.

S Jardou zmizely uvnitř. Nato Jandová vyběhla do naší třídy, sáhla po Jardově šedivém svetru, který zůstal na lavici, sebrala ho, vyběhla s ním ze třídy a zabouchla za sebou dveře toalety.

Holčičí záchodky pro nás byly naprosto zakázaným územím. Tímto vyčůraným manévrem získaly holky čas, chodba se zacpala šesťáky a na jejím konci se objevil tělocvikář Kužík. Všichni v chodbě zmlkli, což byla chyba. Kužík se rozhlédl, a když nespatřil nic podezřelého, vyložil si to tak, že se děje něco v nejbližších dveřích, tedy učebně zeměpisu. Nakoukl dovnitř, uviděl pár deváťáků, jak se trumfují v páce, a otočil se k osazenstvu na chodbě, které se už zase vzpamatovalo, vykládalo pitomosti nebo zíralo do blba, což je o přestávkách dovoleno.

Kužík pokračoval v pochůzce a zahnul za roh.

Provoz na chodbě se zastavil a dveře záchoda se otevřely.

Jarda vyšel ven v šedivém svetru. Tvářil se, jako by do něj někdo pustil elektrický proud, a křečovitě se u toho usmíval.

Takový výraz jsem na jeho tváři nikdy neviděl, a to jsem ho znal už od školky.

Co je?

To ti, Michale, řeknu pozdějc.

Proč máš na sobě ten svetr?

To ti zrovna teď taky nemůžu říct.

Čekali jsme, že bude strašlivě páchnout nebo mít mokrou hlavu, ale kdepak, nesmrděl ani z něj nikde nic neteklo, jenom se třásl a pořád se u toho přiblble usmíval.

Co se tam dělo?

Není důležitý, co se tam dělo. Teď už vím, že jí na mně záleží.

Docela se nám ulevilo, protože jsme čekali, že nám vynadá do bačkor, které ho nechaly na holičkách.

Ale jak jsem říkal, znamenalo to začátek našeho indiánského konce.

Před obědem si v 7. A konečně zahrajeme fotbal. Jedna branka jsou nohy učitelského stolku, druhá nohy lavice, kterou natáhneme před dveře. Naším soupeřem jsou sígři ze 7. A, opravdová elita všech elit, postrach osmáků i deváťáků, kluci z Lenory, Arnold Králik v útoku, Leopold Urman v obraně a Venda Turků ze Čkyně v brance. Za nás chytá Béďa Stočes, Jarda Tvrdek brání a já jsem v útoku.

„Kdo dá gól, vyhraje!“

Kolem nás už stojí všichni, je to takový ten zápas, který jednou za rok chytne celou třídu, holky křičí: „Zbláznili jste se? Už zvonilo!“, ale my musíme vyhrát. Urman má bílé tričko s orlicí a nápisem Beckenbauer na zádech a Králik na bílém tričku orlici aspoň namalovanou, byl by to parádní průser, kdyby někdo přišel a takhle je nachytal. My oblékáme oranžová trička, která nám Reiner sehnal od strejdy, co utekl do Bavor, jsme Holanďani, největší rival Němců, Jarda je Ruud Krol a já Johan Neeskens, který pálí nečekané dalekonosné střely… a pořád je to tři tři, Urman trefí tyčku, míček se odrazí před naši branku a poskakuje po linu, někdo zařve z chodby: „Závod míru už jde!“, míček skáče dál a Jarda mi ho nahraje tak rychle, že to nečekám a branku minu o dva centimetry.

Do pytle práce!

Končí to tři tři, Závod míru už otevírá dveře, kluci si obracejí trička naruby, Králik pronese: „Příště vás rozsekáme na hadry,“ Urman se zašklebí: „Šest nula, vy sráči,“ a vracejí se do lavic.

Závod míru spatří naše zpocené tváře.

„Neprali jste se, kluci?“

„Ne, my jsme se učili,“ zahlaholí Reiner a všichni kolem ní proklouzneme na chodbu.

Fotbal je jediné, co nás ve škole baví, a bitvy se zarputilými echt Germány ze 7. A si budeme pamatovat až do konce života.

„Jak to, žes to nedal?“ křičí na mě Jarda a z tváře mu stříká pot. „Takovou loženou šanci už příště mít nebudem!“ lamentuje.

Sotva zahneme za roh, čeká na mě Jarolím a vrací mi žákovskou. Kluci se ženou dopředu, protože jdeme pozdě, a já ji po pár krocích otevřu.

Poznámky píše Jarolím na psacím stroji a černá písmenka se rozlézají po stránce jako mikrobi.

A nikdy v nich není ani zrníčko pravdy.

Vracím se do třídy, abych je ukázal klukům, ale začíná dějepis, takže vztek ve mně bude vřít až do přestávky.

Máma mě zabije.

Zázračné rozšmodrchávání

„Proč si Jarolím půjčoval tvoji žákovskou?“ Béďa je nervózní, protože ho čeká nářez od táty, ráno si obarvil vlasy, ve kterých se mu teď slabě leskne žlutý pruh. Je vidět, jen když mu přímo na hlavu dopadne větší množství slunečního světla, takže v naší třídě, kde světlo není, jsme si ho my ani náš třídní nevšimli.

Nářez Béďovi nepřejem, ale na druhou stranu jsme indiáni, a ne slečinky, které potřebují změnu účesu.

„Proč asi? Protože je kretén ze všech nejkreténštější.“ Nechce se mi nic vysvětlovat, vylovím žákajdu a podám mu ji.

„Ty vole, Jarolím chce, abys chodil do konce týdne do školy už v sedm? To snad ani nemůže, ne?“

I mě by zajímalo, jestli existuje školák, který kvůli tomu, že jednou do školy přišel místo v sedm čtyřicet pět v sedm čtyřicet šest, se musí celý týden dostavovat už hodinu před vyučováním.

„Kde je Jarda?“ ptá se Marián.

„Vypařil se s komiksem. Ale čekat na něj nebudem,“ rozhodne Béďa.

Pan Stočes stojí před pekárnou se zapálenou cigaretou v zástěře, zpod které vyčuhuje děravé bílé tílko. Odpoledne dost zívá, protože pekaři vstávají brzo, a někdy si zdřímne na pytlích mouky.

„Nazdar, kluci!“ Vůbec nedává najevo, že by ho Béďův nový účes zarazil.

Ale sluníčko svítí a on si ho všiml.

„Dobrý den,“ pozdravíme a Béďa pronese: „Ahoj, tati!“

„Tak co? Jakou si dneska dáte hořčici?“

Pan Stočes se nás nikdy neptá, jak bylo ve škole, a myslím, že má radost, že jeho syn má vůbec nějaké kamarády, protože Béďa se po tom, co mu umřel děda, kterého měl rád, choval zvláštně. Třeba minulý měsíc dostal gól po střele z dálky a najednou se rozbulil. Taky prohlašoval, že už nikdy nepůjde na pohřeb a že posbírá všechny listy ve městě na hromadu, v té se schová a nikdo ho už nenajde.

A dva dny vůbec nemluvil, což z učitelů nikdo nepoznal, ani když ho zkoušeli.

„Nechcete dneska taky okurku?“

„Tak jo! Děkujem!“

Pan Stočes se usměje, kývne na Béďu a oba mizí v pekárně. Rádi bychom nakoukli dovnitř a povozili se na kovových vozících, na kterých pečivo stydne, protože je to legrace, převážet na nich horké bochníky z jednoho rohu pekárny do druhého a křičet: Z cesty! Formule jedna! Fittipaldi veze šumavskej chleba!

Ale dneska se závodit nebude.

„Podle mě,“ tipuje Marián, „vo něj přelomí dřevěnou lopatu na vyndavání chleba.“

Ale ti dva jsou hned zpátky s namazanými krajíci. To je na pekárně taky fajn: nikdy na jídlo dlouho nečekáme. A nezapomněli na kremžskou hořčici, moc se mi líbí, když se mi na jazyku převalují drobná zrníčka.

„Víte, co je novýho?“ křičí Béďa, zatímco si rozebíráme chleby a okurky. Má dobrou náladu, protože se sekec nekonal. „Můžu jim to říct, tati?“

„No jasně.“

„Tak poslouchejte, kluci: Zítra přijde Olah.“

„A to je kdo?“ huhlá Marián s plnou pusou.

„Já znám jednoho Olaha, cikána, je mu tak čtyřicet,“ hlásím s ústy zahlcenými velkými sousty.

To je ale dobrota!

„To je jeho táta. Přistěhovali se ze Slovenska z Liptovského Mikuláše a bydlej v Pravětíně, tam nad kašnou, jak se říká u Cúrů.“

„A k nám přijde jeho kluk?“ ověřuje si Reiner.

„Jo.“

„Jako do třídy?“

„Jasně, že k nám do třídy!“ vykřikne Béďa, zklamaný, že nás jeho úžasná zpráva vůbec neohromuje.

„Kluci, připravte se,“ pronese pan Stočes, „z Olaha se poděláte do kalhot.“

„Já se z nikoho nepodělám,“ kasá se Marián.

„Ale poděláš, až ti předvede svoje kouzla.“

„Jaký kouzla?“

„Tak třeba jeho táta má provázky, který vás nechá různě zašmodrchat a přitom si zapálí cigaretu. Vy provázky zašmodrcháte, co to jde, aby to nebylo jen takový obyčejný zašmodrchání. Pak mu provázky vrátíte, on je začne rozšmodrchávat a při tom pořád kouří cigaretu.

Trik je v tom, že když rozšmodrchává, spolkne cigaretu, kterou kouří, a zapálí si novou a tu starou vyloví jazykem z pusy, a přitom mu pořád hoří, takže v okamžiku, kdy to vaše zašmodrchání rozšmodrchá, se mu stará cigareta objeví v puse a on kouří dvě cigarety najednou!

Vážně by mě zajímalo, jak to dělá, když jsem to zkoušel, akorát jsem si spálil hubu.“

„Tondo!“ ozve se z pekárny hlas druhého pekaře, pana Makase, a pan Stočes se vrací dovnitř. My ještě přemýšlíme nad provázky a nad tím, jestli bude Olah v naší třídě kouřit dvě cigarety najednou, když ze silnice prudce odbočí vojenský gazík a zastaví u chodníku, než stačíme vypadnout.

Skrytý vztek

Z gazíku se vysouká zavalitý slovenský lampasák, kterého známe z branných pochodů, cvičení a pravidelných neúspěšných náborů na střední vojenské školy, během nichž se nás pokouší přimět k podpisu přihlášky ke studiu, a proto mu přezdíváme Přihláška. Je malý, tlustý, pod očima se mu jako prýmky táhnou ohromné černé kruhy. Za ním vystupuje Špagetka, který je na lampasáka tak neuvěřitelně hubený, že by si zasloužil nějaký metál, ale zrovna vyznamenání Za mimořádnou štíhlost se u naší armády bude udělovat jen těžko.

„Servus, chalani, preberáte Závod mieru, hej?“

„Ani moc ne,“ odpoví nakonec Béďa, protože s lampasáky se nikdo z nás moc nebaví.

„Prečo nie? Teraz to parádne frčí.“

Na skutečnost, že Závod míru parádně frčí, reagujeme hrdou indiánskou mlčenlivostí.