Fialky, tajemství a jiné povídky

Copyright © Daniela Fischerová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9450-6

Obsah

Fialky, tajemství

Co Alexandr? Je živ?

Sníh a popílek

Bouře vzdálená sto mil

Vražedné fantazie

Strážce záře

Blbština

Historka o tygrovi

Konec světa

Cizí kluk

Oči rarohové miechu

Temná hmota

Kráska v nesnázích

Čtečka čte

Karásku, karásku!

Ornamenty

Bez obřadu

Sam je Sam

Před a po

Es-chá

V jiném vesmíru

Kamil Emil, Emil Kamil

Dítě Štěstěny

Stíny mluvicí

Z Marsu sem a zpět

Jitřenka

Žena úsměvu

Tlouštíci lapají po dechu

Červené zelí a nevěstin šat

Mylné předpoklady

Hvězdné nebe nad hlavou

Až pak, až pak

Lháři

Lepě svihlý tl

Poslové

Tajné vady

Omyl

Portrét s balónky

Náhoda neexistuje

Komnata slz

Výchovný koncert

Besrvisr

Drž hubu a breč

Rachab! Rachab!

Happy hour

Mlha

Upadl a stojí

Nepromlčitelný králík

Fialky, tajemství

„Pořád na tebe čeká,“ řekla máma. „Umírá. Přijeď! Mluví jen o tobě.“ Máma vždycky přeháněla. Když měl někdo teplotu třicet osm a půl, říkala: „Má čtyřicítky!“ „Nechal mě čekat dvě hodiny!“ znamenalo hodinu a čtvrt. Jako když děcko vybarvuje omalovánky a přetahuje obrys. Život jí byl jaksi malý a potřebovala ho zvětšit. Asi tím myslela, že se na mě táta jednou dvakrát zeptal a simuluje nemoc, aby měl svůj klid.

Máma se vyžívala v tajemstvích a přesložitých spikleneckých hrách. Když koupila tátovi dárek k Vánocům, měla jsem výsadu týdny předem vědět, co to je a kam to schovala. Chodila věčně s prstem na rtech a tu a tam na mě lišácky mrkla: ty víš, že vím, že víš. Toužila si tak zajistit mou lásku, ale měla smůlu. Byla jsem tátova holčička.

To on mi dal divné jméno Iboja, máma ho nechtěla. Maďarsky to prý znamená fialka, ale žádný z předků nebyl Maďar a maďarsky dodnes umím jen dvě slova: nemtudum – nerozumím, a ovšem fialka. Všem jsem říkala, že se jmenuju Iva.

Když máma tolik naléhala, dost nerada jsem přijela. „Pořád říká: Ibojo, Ibojo! Chci vidět Iboju!“ šeptala máma mezi dveřmi, jako by to bylo další pouto mezi námi, za tátovými zády se hihňají dvě malé spiklenky. Už dávno jsem nebyla jeho holčička, ale to jsem nemohla říct mámě. Nesnášela jsem ho. Ji taky. Nevím, koho víc.

Máma tehdy tvrdila, že je mi patnáct, ale bylo mi čtrnáct a kus. Jednou mě poslali ze školy domů, protože jsem se poblinkala. V prázdném dopoledním bytě zněl nějaký hluk. Bez klepání jsem vešla do ložnice. Táta se vrtěl na těle nahé brunetky a hekal: „Ibojo! Ibojo!“ Zdrhla jsem, jak to šlo nejtišeji. Nikdo si mě v tom ruchu nevšiml. Poblinkala jsem se podruhé.

Už je to třicet let a nikdy jsem o tom s nikým nemluvila. Iboja byla maďarská mezzosopranistka. Často hostovala v Praze, znala jsem tu výraznou tvář z médií. Byla o dost starší nežli táta, možná ještě žije, nevím, nezajímám se. Ale ta známost nebyl žádný hodinový hotel, úlet z rutiny rodinné nudy. Dal mi jméno po ní, musel s ní žít víc než patnáct roků. To ona byla jeho fialka a jeho láska, ne máma a ne já.

Máma kupodivu jednou nepřeháněla. Ještě týž den jsme zavolaly rychlou a táta v noci v nemocnici zemřel. Už nemluvil, jenom mě poplácal po ruce. Doktor nás ujistil, že měl klidnou smrt.

Když jsme probíraly svoje adresáře, řekla máma, aniž zvedla hlavu: „Co myslíš, mám poslat parte Ibojině… tátově dceři do Budapešti?“ Nevím, jestli jsem chtěla úžas zastírat, nebo předstírat, dech se mi vzpříčil v hrdle. „Ale to víš, že jsem to věděla. Táta nikdy neudržel tajemství.“ Máma se slabě usmála. „A moc ho mrzelo, že jsi je tenkrát přistihla, to prostě byla smůla, viď?“

„On celou dobu věděl, že to vím?“ Skoro jsem nemohla mluvit. „A ty jsi věděla, že on ví, že já to vím?“

„Odpusť mu to, Ibojenko. Plakal tenkrát hanbou celé hodiny.“ To při mámině přehánění mohlo být pět minut. Náhle vztáhla ruku a pohladila mě po vlasech, to neudělala od mého dětství. „Já už jsem ti taky odpustila. Člověk si nemůže poručit, koho má milovat. Tolik jsem chtěla mít s tebou aspoň maličké tajemství, abych si nepřipadala tak sama… a tys tátovi stejně vždycky řekla, co mu dám k Vánocům, že?“

Co Alexandr? Je živ?

Báj vypráví, že sestra Alexandra Velikého utonula. Stala se z ní mořská panna a dodnes se zjevuje lodníkům. Úzkostně se zeptá: „Co Alexandr? Zemřel, či je živ?“ Kdyby se vám to přihodilo, odpovězte: „Je živ a vládne!“ Její tvář zalije nezměrná úleva. Zmizí v hlubinách a vaše pouť dopadne dobře. Běda však, kdybyste nelhali. Například kdybyste s posměchem řekli: „Umřel ve dvaatřiceti. Prý to byl ožrala a chlípník. Žádná škoda spratka! Dnes po něm neštěkne ani pes.“ V tom případě vaše loď nedopluje k cíli. Přesně to se stalo Titaniku. Srazíte se s ledovcem.

Ne, láska se nemá takhle ptát. Láska se vůbec nemá ptát. Její muž se nejmenoval Alexandr, to už bychom příliš nadbíhali bájím. Jmenoval se Karel, ona Marie. Tenkrát večer někdo zazvonil. Marie věřila, že se Karel vrací z Brna, ale v chodbě stála cizí slečna. „Už to víte?“ vyhrkla překotně. „Ten brněnskej autobus, co jím jezdí váš muž, měl děsnou havárku!“ Logická otázka by zněla: „Kdo jste?“ Případně: „Jak víte, kdo jsem já? Jak víte, že se můj muž vrací z Brna?“ Ale Marie zpanikařila. „Co je s Karlem?“ vykřikla, a byl to ještě absurdnější dotaz, protože jak by to ta slečna mohla vědět, že?

Jsme v padesátých letech, po mobilech ani vidu, ani slechu, nikde žádná informační centra, prý o té nehodě mluvili v rozhlase, ale jestli to byl tenhle autobus či jiný, jestli jsou oběti na životech, a hlavně: Co je s Karlem? Co je s Karlem? To vám v padesátých nikdo nepoví.

Marie v bleskovém sestřihu prožila patnáct let manželství. Mžikavé výjevy: stojí v černém na nějakém pohřbu, ne snad na Karlově, proboha, to ne! Tenké vpichy děsu a vzpomínka na hádku kvůli čistírně a starost o hovězí plátky, které chladly na sporáku a chystaly se být Karlovou večeří. Návaly absolutní lásky. Pauzy prázdna, jako přetržený film. V těch pauzách byla zcela mimo sebe, mimo situaci, a kdyby se jí někdo zeptal, proč stojí na chodbě v zástěře a trepkách, nevěděla by. Slečna asi byla víc při věci, protože tloukla pěstí do zdi a pořád křičela: „Co budeme dělat? Co budeme dělat?“ Nikdo neodpovídal.

Vtom zachrčel výtah a vyšel Karel s kufrem v ruce, živ a zdráv. Slečna vyjekla: „Kájo!“ a vrhla se mu na hruď. Karel nepostavil kufr na zem, volnou rukou ji rozpačitě plácal mezi lopatkami a přes její hlavu řekl: „Ahoj, Marie!“ Marie zašla do bytu, zavřela dveře. On po delší chvíli vstoupil a snědl ty hovězí plátky. Marie se nikdy nezeptala ani na údajnou havárii, ani na tu slečnu. Jak ses měl v Brně? Díky, šlo to. Pro ni Karel zemřel ten večer, a když tak učinil i fyzicky po sedmi letech, měla už odžito a necítila žádný žal.

Zůstala sama a na Karla myslela jen zřídka. Stalo se to až na konci života, na plavání pro seniory. Z bazénu se vynořila stará žena. Měla v mokrých vráskách stopy pudru. Chvíli se na sebe dívaly a vymžikávaly si vodu z očí. Poznaly se hned. „Smím se vás na něco zeptat?“ řekla stísněně ta druhá. „Co je s Karlem? Ještě žije?“ Marie ani netušila, kolik pomstychtivosti v ní spí. „S Karlem? Aha, s Karlem,“ řekla pobaveně. „Je znovu ženatý a má se skvěle.“ Zklamání staré slečny nešlo přehlédnout. Ona ho už nikdy neviděla, napadlo Marii ohromeně. On to s ní doopravdy skončil. Ztratila ho ve stejný den jako já.

Ne, láska se vůbec nemá ptát. Ptát se je riziko. Slečna skočila zpět do bazénu. Marie se trochu zastyděla, ale pocit triumfu byl silnější.

Sníh a popílek

Sníh pokryl popílek. Přečtěte tu větu znovu. Kde je sníh? Nahoře, nebo dole? Co pokrylo co?

V roce devatenáct set padesát mi bylo devět a v našem činžáku žila Američanka. V té době to bylo divnější, než kdyby tam žil lachtan. Dodnes nevím, jak se octla v Praze. Na rozdíl od mámy se malovala, na rozdíl od mámy užívala parfém (zasmradí celej barák, vztekala se máma) a byla to čilá ženička středního věku. Pro dítě začíná střední věk ve dvaceti. Jmenovala se Jill.

Měla jsem bezuzdnou dětskou fantazii. Tvrdila jsem spolužačkám, že Jill je špiónka. Tajně jsme ji špehovaly v krámě, abychom viděly, jak si špiónka kupuje chleba. Táta, který trochu americky mluvil, mi od ní přinesl dárek, malý balíček žvýkaček. Řekla jsem holkám, že jsou otrávené, abych se nemusela dělit, a pak jsem je snědla. Nežvýkala, snědla, všech pět naráz. Táta se doslechl o těch mých špiónských kecech a seřezal mě jako žito. Křičel, že jestli něco fakt nesnáší, tak to jsou lháři. Zbožňovala jsem tátu a nenáviděla jsem Jill.

Jednou v podvečer vyšla Jill z bytu. Měla plné ruce tašek, zabouchla a zapomněla v zámku klíč. Pokušení bylo příliš velké. Po chvíli váhání jsem vklouzla. Prázdný cizí byt je plný prázdnoty a ticha. Voněl Jill a Amerikou. Šinula jsem se ode zdi ke zdi, ničeho jsem se ani nedotkla. Srdce mi bušilo v krku. Už jsem chtěla zmizet, když cvakl zámek. Někdo zamkl a odešel a já byla zavřená uvnitř.

Jak popsat paniku těch hodin? Setmělo se a já si netroufla rozsvítit. Netroufla jsem si křičet o pomoc. Když jsem to nemohla vydržet, šla jsem se vyčurat, ale netroufla jsem si spláchnout. Máma měla noční, táta byl nevím kde. Poslední, na co si vzpomínám: zalezla jsem pod Jillinu postel a usnula jsem vyčerpáním. Byla tma.

Probudilo mě něco děsivého: postel nade mnou se hýbe, vrže a hýbe se, slyším přidušený křik. Nevím, kde jsem, v hlavě mi buší čirá hrůza. Zde je v mé paměti navždy pauza, škvíra, blank. Pak můj táta něco říká americky. Jill taky něco říká americky. Někdo mě za nohy táhne po podlaze. Někdo ječí. To jsem já.

Když se mi paměť zase vrátí, táta mě nese činžovní chodbou domů. Voní jako Jill. Myje mi obličej studenou vodou. „Nebudu na tebe žalovat mámě,“ slibuje mi. „Nic jí neřekneme. Nebudeme jí dělat starosti, jo?“

Už jsme o tom nikdy nemluvili a nikdy jsme to mámě neřekli. Jill se brzy nato odstěhovala. Nevím, jestli mě našla pod postelí a až pak šla pro mého tátu, nebo jestli v té posteli byl s ní. Obojí je možné. Jsou to dvě verze nejenom té noci, ale mého dětství. A táty. A života. A vůbec. Je to dílo mé bezuzdné fantazie, anebo vzpomínka, kterou paměť zchytrale vydává za fantazii? Pokryl sníh popílek, anebo popílek sníh? A tak je to se vším: vrstvy sněhu a popílku se mísí, mrzne, taje, mrzne, sníh, popílek, sníh.

Bouře vzdálená sto mil

Poprvé se to stalo, když jí byly tři. Seděla na zemi, žlutou kostkou tloukla do zelené kostky a dělala hlasité brrrm! Na okamžik zvedla hlavu, klidně řekla: „Strejdu bolí ruka,“ a hrála si dál. Večer švagrová zavolala, že si bratr zlomil zápěstí.

Brzy nato jsem potkal dávného spolužáka. Nemohli jsme si vybavit jméno češtináře, zemřel, když jsme byli kluci. „Zborník,“ zamumlalo dítě. Jsem si naprosto jist, že to jméno u nás nikdy nepadlo.

Má žena je sportovní lékařka a v práci využívá jógu. Aby si zvýšila vzdělání, šla na kurz k malajskému jogínovi, který učí schopnost vyciťování. Hlásá, že „kdo včas cítí vítr, odvrátí bouři vzdálenou sto mil“.

Četla mi cvičení z jeho skript. „Udělej z jazyka trubičku. Který břišní sval se zapnul? Zároveň říkej v duchu ááá a nahlas óóó. Kde rezonuje tón? Mentálně si prohřej pravý palec!“ Mně se to zdálo notně praštěné. I žena se tomu smála. Nevšimla si, že dcerka stojí mezi dveřmi, protahuje palec a zadumaně si ho prohlíží. „Představ si vteřinu před orgasmem. Zaměř se na čakru višuddhi!“ Dítě se nadechlo tak prudce, že to znělo jako výkřik, paví zaskřehotání. Zděšeně jsme se otočili. Dcerka byla v klidu. Tříletým tónem řekla: „Pitomá hra!“ a odloudala se.

„Ale já nechci jasnovidné dítě,“ zašeptala žena v noci. „Odkud ví, co je to orgasmus? Nezná dokonce ani to slovo! Neví, co je čakra! Když jsem ji koupala, měla horký palec! Co z ní vyroste?“ – „Lepší než mít doma alarm. Bude užitečná!“ snažil jsem se to obrátit v žert. Žena se otřásla. „Já se jí bojím.“ Chtěl jsem věřit, že řekla: „Já se o ni bojím,“ ale věděl jsem, že ne.

Další rok proběhl zcela běžně. Žádné jasnozření se už nekonalo. Jediný důvod neklidu byla má žena. Bývala veselá a zdatná, teď byla věčně ve střehu. Přestala se s dcerkou mazlit, prý už je moc velká. A co nejhoršího: když přišla vteřina před orgasmem, jako by v mé ženě cosi zvadlo. Už nikdy jsem neslyšel ten ostrý ptačí výkřik, který mě dřív tak vzrušoval.

Stalo se, co se dalo čekat. Bohužel. Našel jsem si jinou. Byla trochu mrcha, ale křičela jako velký dravý pták. Můj domov pomalu a jistě chladl. Žena Malajcův kurz opustila, dala se na džudo a často nebývala doma. Blížila se bouře vzdálená sto mil.

Milenka – budu jí říkat N. – chtěla dnes a denně víc. Dala mi nůž na krk. Koupila nám víkend v Paříži. Odjet s ní znamenalo veřejné přiznání a rozvod. Už jsem byl na letišti, když mi zavibroval mobil. Volali ze školky, že dítě má vysokou horečku a nemohou se dovolat mé ženě. Ihned jsem jel zpátky a N. do Paříže odletěla sama. Zuřila. Plakala. Vztah skončil.