Přeložil Jakub Němeček

copyright © 2012 by Laird Barron

copyright © jacket photo by Tina Levin_DarkArt 2023

ISBN 978-80-242-9301-1

Obsah

Poděkování

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola dva a půltá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Poznámka překladatele

Poděkování

Děkuji následujícím lidem, bez nichž by tato kniha nebyla možná: Amy, Martymu, Jasonovi, Jeremymu, Rossovi a celému týmu nakladatelství Night Shade Books; dále svým agentům Brendanu Deneenovi, Colleen Lindsayové, Heather Evansové a Peteru Rubiemu; mé díky si zaslouží také Matt Jaffe, Jody Roseová, JD a Lara Buschovi, Mark Ibsen, Larry Roberts a Ellen Datlowová.

Zvláštní poděkování mým věrným druhům Athéně, Horaciovi, Odysseovi a Persefoné, a mým přátelům – vy víte, kdo jste.

A ještě speciálnější díky Jasonovi a Harmony Barronovým a rodině Langanových – Johnovi, Fioně a Davidovi. Mám vás rád, lidi.

Věnováno Oksaně, Julianovi a Quinnovi.

Kapitola první

Pátrání po panu R.

(Dávnověk)

1.

Onen starobylý příběh o Mlynářově dceři a Trpaslíkovi, který jí pomohl upříst ze slámy zlatou nit, má ve své obecně rozšířené verzi šťastný konec. Události, které legendu inspirovaly, už tak docela ne.

Špeh, jenž byl synem onoho Mlynáře, se vydal s nebezpečným posláním do Západních hor. Kráčel v kolejích vyježděných povozy i po jeleních stezkách – obojí se dalo zdolat jen obtížně, obojí se táhlo temnými hvozdy plnými loupežníků a divé zvěře všeho druhu. Takové byly za oněch dob strasti putování takřka ve všech končinách světa. Špeh se rozhodl jít pěšky a za doprovod si zvolil prošedivělého mastifa, který mu ve chmurných chvílích už dlouho věrně sloužil. S sebou si nesl dýku, měch s vodou, pár mincí v téměř prázdném váčku a na krku malinký krucifix. Jen tento nepatrný majetek, a ještě vlastní srdce, zapálené pro Královnu. Oddanost k ní jej vedla trním i pohyblivými písky, přes kamenné laviny i přes řeky. Byla mu útěchou za oněch temných, ponurých nocí, kdy spolu se psem tábořil vedle stezky, zabalen do pláště, zatímco oheň se scvrkával v uhlíky a mezi stromy vyli vlci. Hvězdy plály studeně jako drahokamy – studeně jako zasněžené vrcholky štítů, k nimž se Špeh přibližoval každým dnem víc a víc.

Myslel na svou sestru, Královnu – rovněž dceru onoho Mlynáře, byť z jiné matky. Povznesla se do královského stavu jen díky tomu, že starého Krále přesvědčila, že se vyzná v alchymistickém umění – namluvila mu, že prý umí ze lnu upříst zlato, nebo nějakou takovouhle kravinu. Špeh nevěděl jistě, jakou konkrétní boudu jeho krásná sestřička na Krále ušila, ale určitě přitom dost riskovala. Miloval však sestru právě kvůli jejím slabostem a lhostejné krutosti o to víc.

Špeh nicméně zatraceně dobře věděl, že ačkoli má jeho sestra zlatý jazýček na kouření ptáka a podobné dovednosti, žádná alchymistka docela jistě není. A tak, když ji starý Král vyzval, ať své tvrzení dokáže, a uvěznil ji v žaláři s kupkou slámy a dal jí lhůtu do úsvitu – lhůtu doslova šibeniční –, Špeh, který byl toho času pouhým stájníkem, měl za to, že se příštího dne před polednem její hlava pokutálí do koše. Dal si vyčistit svůj nejlepší černý rolnický úbor a natrhal kytici bílých růží určenou na chudinský hrob.

Představte si ale to všeobecné překvapení, když se o dvanáct hodin později sestra vynořila z kobky s několika košíky zlatého drátu a na pergamenu načmáraným receptem, podle nějž se dal celý proces – za ohromně výjimečných astrologických okolností – opakovat. Ačkoli jí na rtech pohrával samolibý úsměšek a plaše kmitala řasami, Špeh okamžitě poznal, že je vyděšená.

Během následujících tří let – během okázalého sňatku s korunním Princem, jehož se účastnila polovina obyvatel sousedních království – a během opulentních líbánek – a během abdikace starého Krále a sestřina následného jmenování královnou a chotí – a během impozantně rozhazovačných velkolepých plesů a zahradních slavností – až do nadějného těhotenství… si jenom Špeh povšiml černého mračna chmur, jež se nad Královninou hlavou vrší jako začínající bouře. A jedině on věnoval pozornost vranám ve větvích vrby v její oblíbené zahradě.

Ačkoli měl Špeh bezohlednou povahu a vrozené nadání pro úskoky a podvody, Špehem se stal výhradně díky sestřině velkorysosti. Svého otce odměnila Královna zaslouženým odpočinkem na venkovském sídle, zatímco bratra pozicí u dvora, v královských tajných službách. Na Ministerstvu rozžhavených pohrabáčů, jak této instituci někteří vtipálkové přezdívali.

Stájník byl velice rád, že se své dosavadní práce zbaví. Už žádné kopance od těch hajter, když se mají podkovat, už žádné kydání hnoje ani nošení vody pro nedůtklivého vrchního podkoního. Už žádné prcání robustních podkovářských dcer ani bradavičnatých ježibab v zadních uličkách (to si alespoň myslel)! Teď to budou samé redingoty, klobouky s peřím a nóbl kundičky, dokud to s ním nesekne.

A nějakou dobu se věci skutečně takto vyvíjely. Dokud Královna neoznámila, že je těhotná, a kolem paláce se nezačal potloukat ten úchylný Trpaslík…

Při jednom zápase v póle si Špeh povšiml, že Královna upřeně hledí na Trpaslíka v sutaně, číhajícího poblíž tribuny. Byl to příšerný tvor – a Špeh věděl o příšernosti své, jelikož promrhal mnoho let v krutých ulicích mezi malomocnými, žebráky a zmrzačenými veterány válek v cizích zemích. V postranních uličkách a bordelech viděl pěknou řádku pokřivených karikatur lidské podoby, poďobaných od neštovic, od narození postižených a bohy prokletých. Ovšem ten shrbený a strupatý Trpaslík, který zíral na svět pichlavýma očima a zubil se zlovolně jako řezník či ohledávač mrtvol, jenž miluje svou práci ze zcela nesprávných důvodů, ten byl opravdu něco. Špeh si o tom chlápkovi myslel, že by mohl být žebravý mnich nebo komediant – nějaký potulný šašek. Pak ale Trpaslík na Královnu lišácky mrknul očkem a zahleděl se na její tehdy už ohromné břicho a Špeh vycítil, že se blíží problémy.

Ten večer vymanil Královnu ze svity dvorních dam a arogantních lokajů a zavedl ji do zahrady, pod smuteční vrbu. Šel rovnou k věci a zeptal se jí, jestli ji někdo nevydírá ohledně skutečnosti, že dítě není potomkem mužného mladého Krále, který ironií osudu sám z nudy zplodil stovky parchantů, aby si ukrátil čas při čekání na královský trůn.

„Řeklas někomu, že je to moje?“ zeptal se Špeh a až příliš pevně jí sevřel malou, studenou ručku.

„Nejsem blbá,“ odtušila tónem, který naznačoval, že podle jejího mínění on docela určitě blbý je. „Svoji hlavu mám radši tam, kde je, než pověšenou na zdi v komnatě milovanýho manžela.“

„Tak pro koho teda pracuje ten zakrslík a co od tebe chtějí?“

„Trpaslík mi nikdy neprozradil, jak se jmenuje. Je to rarach z pekla.“

„To se mi moc nelíbí,“ pravil Špeh. „Ten prasojeb ti propašoval do žaláře zlato a teď chce královskou protislužbu, je to tak? U boží krve, puso. Jestli je v tom politika, jseš vážně v bryndě.“

„Politickou protislužbu nechce.“

„Vážně? Žádný mapy, žádný pohyby vojsk, žádný jmenování do vlády?“

„Nic takovýho.“

„Tak tvoji rozkošnou prdelku?“

„Zájem lézt králi do zelí neprojevil.“

„No teda, morsec hadry. Kurva. Nasrat. Tak o co mu teda kráčí?“

„To zlato upředl on, ne já. A teď si přišel pro odměnu.“

„Drahá sestřičko, co jsi to u všech láter provedla?“

Sestra se usmála přesně tak, jako když vycení zuby liška lapená v pasti, a pověděla mu, jakou úmluvu že to uzavřela, aby se mohla vytasit s oněmi proslulými košíky zlatého drátu a dostat vlastní rodinu z chudobince. To, čeho se v tu chvíli Špeh obával nejvíc – že sestra bude muset znetvořenému Trpaslíkovi vykouřit ptáka – v tom nehrálo roli. Ne, bylo to daleko, daleko horší.

2.

Pár nocí poté, co se narodil malý Princ, dorazil se závanem studeného vzduchu Trpaslík a s prázdnýma rukama opět odešel. Úleva měla být nicméně jen dočasná. Slíbil, že se vrátí na minutu přesně za tři měsíce a vyzvedne si odměnu – něžné děťátko, jež se právě tiskne ke Královninu půvabnému prsu. Ačkoli, kdyby milá Královnička dokázala v tomto mezidobí zjistit, jak zní Trpaslíkovo jméno, inu, klidně by prohlásil celou jejich nechutnou úmluvu za neplatnou a pak by si spolu mohli dát čaj a lívanečky.

To určitě.

Špeh se o tom dozvěděl následujícího rána, kdy byl spolu s několika dalšími nejlepšími muži Jejího Veličenstva povolán do Královnina salónku. Brífink to byl stručný a Špeh soudil, že jediným členem týmu, který zná celou ošklivou pravdu o téhle misi, je on. Ale nepochyboval, že úplně všechno neví ani on. Vzhledem k tomu, že je sestra taková záludná potvora a tak dále.

Královna je vyslala do všech čtyř koutů světa. Měli sedmdesát dnů na to, aby vyzvěděli Trpaslíkovo jméno, jinak bude zle. A kdyby se náhodou někomu povedlo toho zakrslíka najít a vrazit mu kudlu mezi žebra, tím líp.

Jak se dalo čekat, ostatní muži, vybičovaní vlasteneckou vášní, vskočili na své věrné oře a vyrazili tam či onam, aby započali pátrání. Špeh, jakožto ten nejlepší z nejlepších, použil neortodoxních metod k získání vodítka, které jej pak hnalo přes celé království do hor a temných oblastí za nimi.

Trávil ještě víc času v krčmách a hampejzech. Naléval panáky biřicům mimo službu, dělal to prstem osamělým děvečkám z kuchyní, mlátil kupce a pasáky. Jednomu stájníkovi držel chodidlo nad otevřeným ohněm. Stájníky pohrdal úplně nejvíc. Uplácel, vydíral, přemlouval. Bylo to k popukání, i když k užitku zrovna ne.

Trpaslíka znal totiž každý, jenže jeho jméno ani to, odkud přišel, nikdo. Byl jako mihotavý stín, chvíli tu byl, chvíli ne. Fámy se množily – někdo tvrdil, že je to zabiják, kterého platí nepřátelská země; prý je posledním potomkem zkrachovalého šlechtického rodu, donuceným k žebrotě a prostituci; je to černokněžník, nástupce sedmi mágů ze Salamanky, kteří se paktovali s démonickými silami a žili déle než kterýkoli smrtelník; je to ďábel, incubus, polorozpadlá lidská maska Prastarého – samotného Hada. Jedna kurtizána, celá pomatená ze syfilidy, tvrdila, že Trpaslík se stýká s červy a Pánem červů. Dál to rozvádět odmítla.

Ti, kdo mluvili o setkání s Trpaslíkem, dělali znamení proti uhranutí a odplivovali si, anebo pevně svírali svůj krucifix. Jedna statná šenkýřka, která melouchařila jako běhna pro zazobané džentlmeny z kupeckého cechu, přísahala, že Trpaslík je jedna ruka s obchodními magnáty a že je výměnou za ohavné protislužby učí tajemstvím černokněžnického umění. Viděla ho prý, jak si vykloubil čelist, aby pozřel vřeštící děťátko, které mu přinesla výměnou za služby prokázané jednomu měšťanovi nějaká nevěstka. Šenkýřka tehdy vyspávala po orgiích. Nikdo z hlavních aktérů si neuvědomil, že když byl temný obchod dovršen, ona právě ležela pod horou polštářů na druhé straně ozdobného paravánu. Bylo to mladé děvče, bývalá rusovláska, až na to, že jí vlasy zbělely jako horský sníh, údajně poté, co tu hroznou vraždu na vlastní oči spatřila.

Špeh zdvořile přikyvoval a nevěřil jí ani slovo. Nicméně udělal, co se patřilo, a dotyčného obchodníka si proklepnul – byl to měšťan původem z Konstantinopole, jistý Theopolis. Specializoval se na starožitnosti a přebýval v nóbl sídle na návětrné straně města. Nenápadné pátrání odhalilo, že Theopolis není o nic prohnanější ani bezcharakternější než kterýkoli jiný ze stovky kupců. Nebyl také ani více, ani méně zvrácený či zkorumpovaný a jeho volnočasové zájmy nebyly ani více, ani méně exotické.

Špeh však zoufale potřeboval jakoukoli stopu, a tak se do domu vloupal, když byli jeho majitel i většina služebnictva ve městě, kde se zpíjeli a pelešili. Zvláštního mu tam nepřišlo nic. Dům byl okázale zařízen v nejrůznějších stylech, jak se na muže Theopolova bohatství slušelo. Pár vkusných svazků o erotickém umění, hrstka lehce obscénních soch, lechtivý akt nějaké dávno mrtvé pěvkyně. Snad pár kousků brnění v síni nebo jeden či dva pytlíčky koření v šuplíku nočního stolku mohly být do jisté míry nelegální, ale určitě to nebylo nic zlověstného, ani nic, co by mu pomohlo vypátrat zatraceného Trpaslíka.

Když už byl na cestě oknem ven, zaváhal a pak se vrátil, aby zkontroloval ještě knihovnu v pracovně pána domu, a hle! – skrývala se tam umně zamaskovaná páka. Stísněná cihlová komůrka schovaná za knihovnou byla vybavena pouty a řetězy a tajuplnými mučicími nástroji. Ve světle Špehovy svíce se zaleskla onyxová dlaždice v podlaze. Do ní byla hluboko vytesaná kostra hada, zkrouceného do tvaru C. Had nebylo přesné slovo – možná to byl červ. Ať už to bylo cokoli, bylo to naprosto odporné. V bambusovém koši s víkem, na němž byl rovněž vyřezán tento okultní symbol, se nalézaly dětské kostičky. Špeh napočítal dost jednotlivých částí, aby se z nich dalo sestavit devět až deset nemluvňat a batolat.

Vypadalo to, že mu náhodou přálo štěstí.

Později téže noci unesl opilého kupce z jeho postele a vyslýchal ho ve vinném sklepě. Z Theopola však vyrazil pouze to, že Trpaslík patří k bohaté rodině, která pobývá kdesi v Západních horách. Kupec rovněž Špehovi předpověděl, že jeho osudem bude cosi horšího než smrt. Špeh zbitému a zkrvavenému Theopolovi poděkoval za informaci a v jutovém pytli plném kamení ho shodil z mostu u Labutí brány. Na hladině se pořád ještě rojily bublinky, a on už vyrážel po Západní cestě.

To se stalo koncem prvního měsíce.

3.

Putovali se psem po širokých silnicích, potom po polních cestách, pak vyšlapanými stezkami a nakonec pěšinami, které se co chvíli ztrácely. Města se scvrkla v městečka, vesnice, vesničky a osady, mezi nimiž byly čím dál větší vzdálenosti, a pak už jen tu a tam narazili na dřevorubeckou chýši hluboko v divočině. Jiné poutníky člověk zahlédl jen málokdy. Bylo to osamělé cestování.

Po spoustě útrap dorazil Špeh do odlehlého údolí osídleného mrzoutským, od slunce opáleným lidem, jenž choval ovce a kozy a na svých pozemcích pěstoval řepu a ředkvičky. Byl to kraj, kde se sbírala rašelina a topilo se kravinci. Místo, které u dvora přehlíželi a nejspíš ho darovali jako cenu útěchy nějakému bezvýznamnému knížátku s holým zadkem.

Za ubohými políčky a neohrazenými loukami byla krajina převážně divoká. Borové hájky střídaly kamenité pastviny a pahorky. Z ledovce obaleného černým prachem burácela dolů voda. Opačný konec údolí se zvedal ve vyvýšené ponuré slatiny, jimiž se plížili vlci. Blata byla poseta zříceninami prastarých pevností a zvětralými mohylami poražených barbarských kmenů. Zpustlá a pochmurná to končina, jež ve Špehovi vyvolala obavy, ale zároveň jej nadchla, protože vskutku mohla zplodit ničemu, jehož pronásleduje.

Špeh okamžitě narazil na zlatou žílu.

Jeden šedovousý statkář občas Trpaslíka vídal v nedaleké vesnici. Jméno? Kdo ví? Místní mu říkají Trpaslík. Žije v jeskyni a dolů do nížin schází pro zásoby jednou dvakrát do roka, během slavností. To se pak opije a tančí s pěknými děvčaty, která nejsou dost rychlá, aby unikla jeho chlípným návrhům, a děsí děti (většinou tím tedy vyděsil matky) hrůznými historkami o sexuálně úchylných vílách a obludách. Světem se protlouká tak, že vyrábí šperky a klade pasti na vlky. Soukromě byl ovšem statkář toho názoru, že Trpaslík je profesionální vykradač hrobů, který většinu svých cetek čmajznul v rozvalinách na slatích.

V každém případě je tenhle pidimuž pěkně mizerný zmetek, a navíc dlouhověký.

„Dlouhověký?“ opáčil Špeh.

„Baže. Dyž jsem ho číhnul poprvý, byl jsem ještě pískle. A znova jsem ho viděl, jak si vykračuje po silnici ke slatím, teprvá minulý jaro. Na hrbu táhnul ňákej ranec. Musel v něm mít ňákou kozu. Ten ranec sebou totiž náramně škubal.“

Statkář mu nabídl jako útočiště vlastní stodolu, jelikož vesnice je plná zkažených lidí a pro bohabojného křesťana to není vhodné místo. Když byl dotázán na příklady oné zkaženosti, jednoduše si odplivl, udělal znamení proti uhranutí a něco zabručel do vousů. Když se se Špehem loučil, varoval ho, ať se má před Trpaslíkem na pozoru. „Radši se drž vod něj i vod jeho malejch přátel dál. Dyž se budeš kolem toho pána vochomejtat, nedopadne to s tebou dobře.“

Špeh už tuhle písničku znal. Nahlas zauvažoval, co jsou asi zač tihle malí přátelé.

„Nikdá jsem je neviděl, jen jsem vo nich slyšel. Kriplové a zpotvořenci jsou to. Některý nemaj ruce nebo nohy, tak jsem to slyšel. Plazej se za ním, chápeš? Svíjej se v prachu jako ňáký červi.“

„Takže má doprovod bezrukých,“ pravil Špeh a povytáhl obočí ke krempě klobouku, posazeného frajersky na stranu. „Nebo beznohých. A ti za ním jdou všude, kam jde on.“

„Některý maj ruce, jiný ne. Některý maj nohy, jiný je nemaj. A některý nemaj ani jedno. Tak jsem to slyšel.“ Statkář pokrčil rameny, znovu udělal znamení proti uhranutí a už na to téma nechtěl mluvit.

Špeh se dovlekl do vesnice a pronajal si pokoj v ošuntělém hostinci. Vydával se za bývalého vojáka, který se trmácí přes celé království na svou usedlost u hranic. Tvrdil, že je zlatokop a že by se mohl týden či dva zdržet a prohledávat kopce, jestli v nich nenajde možné zdroje zlata či stříbra. Nikdo z ovčáků ani kozmistrů, kteří po dni stráveném ve vřesu vevrávorali dovnitř na pintu grogu, nevypadal, že by ho to zajímalo.

Ke spánku se Špeh uložil s dvojicí servírek, jež byly potěšeny jeho vzhledem a ještě víc tím, že aspoň nesmrděl po kravském lejnu a neměl jednu kapsu prázdnou ani druhou vysypanou. Obě děvčata viděla Trpaslíka docela nedávno, minulý měsíc. Obě dvě také odpuzovalo a děsilo jeho chování, ačkoli Trpaslík neudělal nic, čím by přímo některou z nich urazil. Ano, o jeho znetvořených příbuzných slyšely. Prý zůstávají schovaní v horské jeskyni, kromě zřídkavých příležitostí, kdy doprovázejí Trpaslíka na výpravách do slatin. Fámy, které obě servírky slyšely, nebyly nijak poučné. Až na jednu – že podle některých místních babek ten Trpaslík a jeho příbuzní dělají z dětí fašírku a jejich jeskyně je celá posetá kostmi několika generací maličkých obětí. Jednoho krásného dne se na ty kanibaly vypraví pořádná armáda vyzbrojená pochodněmi a vidlemi, tvrdily servírky.

Jméno vesnice si Špeh nezapamatoval. Budovy byly starodávné, postavené z bláta, cihel a došků, s malými dveřmi a ještě menšími okny s tabulkami z ovčí kůže. Dveře se krátce po slunce západu zavíraly na závoru. Nad každou krbovou římsou visely pohanské symboly a na dvorcích byly běžnou dekorací zvířecí kosti. Když vešel někam do místnosti nebo procházel ulicí, rozhovory utichaly a lidé se na něj usmívali nebo hleděli do země či do nebe.

Místní obyvatelé byli pěkně divná cháska – oblékali se po staru a mluvili s přízvukem, který dělal Špehovu uchu značné potíže, takže už když mluvili pomalu a normálním tónem, mu každé třetí slovo uteklo, a když si mumlali jen mezi sebou, což dělali často, naprosto nechápal, o čem se baví. Jako celek byla populace homogenní jako hejno ropuch v rybníce. Až na ty dvě prostopášné výčepní, které se narodily mimo údolí v hustěji obydlené oblasti, žádné ženy se Špehem nemluvily. Stydlivé v žádném případě nebyly – usmívaly se na něj, mrkaly a otíraly se o něj, když procházely kolem, ale prostě neutrousily ani slovíčko. Mnohé z nich byly těhotné, Špeha však překvapilo, že nikde nevidí známky přítomnosti jiných dětí. Nejmladší osoba, které si všiml, byla natolik stará, že už se mohla holit.

Půl míle na sever od města se tyčil strmý sráz, na němž se rýsoval chrám postavený za dávných časů. Sotva se Špeh uvelebil v hostinci, stal se hned první večer ve výčepu svědkem jakéhosi pozdvižení. Majitel, personál i hosté odložili korbele piva i pečené kozí kýty a zamířili ke dveřím, které vedly na náves. Procesí vesničanů kráčelo uličkou z návsi ke chrámu a svítilo si na cestu loučemi a lucernami. Lidé pochodovali v naprostém tichu a vpředu kráčela trojice postav zahalených do sutan rezavé barvy. Ti tři měli na hlavách děsivé pohanské masky, jež se nepodobaly žádnému zvířeti, ať skutečnému, nebo legendárnímu, které by Špeh znal.

Když průvod prosebníků zmizel v dálce uvnitř stavby, ta zůstala skoro dvě hodiny zvnějšku studená a temná, načež se procesí vrátilo na náves a rozešlo se. Jedním z bizarně oděných vůdců obřadu byl sám hospodský. Sňal odpornou masku, která vypadala jako voskově bledý kříženec mezi úhořem a dravým hmyzem, a dusal po výčepu, přikládal do kamen a čistil příbory, jako kdyby se nic neobvyklého nestalo. Servírky později klopily oči a odrážely Špehovy otázky ohledně této události neobratnými, zato však bujarými projevy lásky.

Příštího rána pojedl Špeh vydatnou snídani a rozhodl se místo navštívit. Pes ho doprovázel jednoznačně s nedostatkem nadšení. Už dříve vrčením, mručením a hrozivými pohledy, které vrhal na každého vesničana, vyjadřoval, že se mu tohle místo ani trochu nelíbí. Horský vzduch nedělal jeho psímu jemnocitu ani trochu dobře.

Chrám na kopci byl rozhodně ten nejvelkolepější monument, jaký Špeh spatřil od chvíle, kdy opustil hlavní město. Na tak odlehlou provincii království byl natolik výstřední, že překonával i ty nejdivočejší fantazie, a kromě toho se nacházel v neuvěřitelně zchátralém stavu – dozajista památka z pradávných časů. Odpudivá stavba ze žulových kvádrů a tesaných sloupů byla celá protkaná sítí trhlin, za něž mohlo jednak stáří, jednak zemětřesení (podle hospodského zasáhly asi před deseti lety oblast silné otřesy – to se zavrtěl Červ, zavtipkoval a kysele se ušklíbl). Kromě toho obalovala chrám zhoubná severská černá plíseň a trnité šlahouny popínavých rostlin.

Namísto tradičního krucifixu visel nad dvojkřídlými dveřmi mohutný prstenec z tepané mosazi. Dveře by se svými rozměry hodily spíš do nějaké pevnosti. Prstenec byl v horní části přerušený, podobně jako obludný symbol, který Špeh našel v měšťanově kobce, a nejspíše v důsledku zemětřesení se výrazně nakláněl dopředu. Působil jako gigantický nákrčník, připravený dopadnout – doslova jako kladivo bohů – na věřící vlekoucí se branou do chrámu.

Uvnitř vládlo šero a prostor působil jako jeskyně – připomínal římské a řecké chrámy z doby helénské. Ve výklencích byly v řadách apsidy a oltáře asi tuctu bohů. Špeh rozeznal Jupitera a Saturna, Dianu a Hekaté a bysty ze severského panteonu, zvláště pak surové zobrazení Lokiho, jak podstupuje mučení kvůli svým zločinům proti Baldurovi, a sochu Ódina, jemuž vytéká z důlku po vyrvaném oku krev a hnis. Špehův otec byl, navzdory tomu, že dřel jako prostý Mlynář, učený muž, a jeho sestra zase mimořádně ctižádostivá žena, a Špeh tudíž za dlouhých, trudných zim dostával od obou knihy a lekce z klasických dějin.

Nicméně zde byla i další božstva, která nepoznal. Jejich sochy, umístěné hlouběji v chrámové síni, byly mnohem starší a písmo na štítcích pod nimi bylo Špehovi neznámé. Když se nad tím zadumal, odvodil si, že stavba byla budována anebo renovována postupně během dlouhých staletí, takže modernější přístavbu – jak architekturu, tak i božstva – přilepili blíž vchodu. V důsledku toho znamenal postup do loučemi osvětleného šera cestu do dávnověku.

Špeh měl pronikavé lovecké instinkty, a tak uměl vycítit, když na něj padl nepřátelský zrak. Při několika příležitostech zachytil koutkem oka jakýsi pohyb – menší stíny, pohybující se ve větších stínech pilířů a oblouků. Byly malé, vyzáblé a rychlé. Zprvu si myslel, že to musejí být děti, něco jako pohanští ministranti. Brzy však usoudil, že to děti nejsou, ačkoli nedokázal přesně určit, jak to poznal. Vzpomněl si, co říkal statkář o údajných „beznohých příbuzných“ Trpaslíka, a zachvěl se.

Na opačném konci chrámu, než byl vchod, stály dva mohutné čedičové pilíře a mezi nimi visela tlustá karmínová opona. Na druhé straně opony byla apsida, ale větší než všechny kolem, a za ní hrubý oltář z prvotního černého kamene, vysekaného z páteře samotné Země a opracovaného zhruba do tvaru pyramidy s uříznutou špicí na způsob některých pralesních civilizací. Tento zikkurat byl tři metry vysoký a každá jeho strana měla na šířku asi čtyři metry. V úrovni očí byla do každé stěny vytesána mělká prohlubeň.

Nad oltářem se nacházel další přerušený prstenec o průměru několika mužů stojících jeden druhému na ramenou. Byl zasazený do středu keramické mozaiky zmatnělé sazemi. Tato verze prstence byla sestavena z nesčíslných kousků vzájemně propletených kostí, stářím ztmavlých až do hnilobné černoty. Z kovaných železných košů se linula vůně kadidla z dračí krve a mísila se s kouřem loučí v opar, v němž se zikkurat i plastika křivily a prohýbaly jako odrazy v nepravidelně zkorodovaném kovu.

Špeh vytáhl jednu louč z držáku a pozvedl ji do výše, aby mohl lépe prozkoumat přerušený prstenec i mozaiku s matným výjevem, do níž byl zapracovaný: zachycovala lov nebo jakousi lesní slavnost. Panny s dětmi v náručí prchaly před temnými postavami, jejichž oči rudě žhnuly a jejichž dlouhatánské paže s pavoučími, drápatými prsty se sápaly po dětech. Jak světlo přeskakovalo z jednoho místa na druhé, všiml si, že kosti v přerušeném prstenci jsou skutečné lidské kostry všech velikostí, spojené maltou dohromady, aby vytvořily příšerné umělecké dílo.

Když odhadl čistě jen počet mrtvol, které na ně byly potřeba, a nevyhnutelně si připomněl i sbírku dětských kostiček onoho měšťana a to, co mu v posteli vyprávěly servírky o jeskyni, kde je podlaha plná kostí miminek, roztřásla se mu kolena a málem ztratil odhodlání. Špeh nebyl v žádném případě zbožný muž a přehnanou pověrčivostí také netrpěl. Přesto mu tento pohled vyvolal v hrudi mrazivý děs a připomněl mu, že je mužem bez přátel, daleko od domova.

„Vítej v Domě Staré pijavice,“ pravila jakási žena. Stála v jednom výklenku a pozorovala Špeha. Byla oděna v průsvitném rouchu, na hrdle měla karmínový náhrdelník, její vlasy i oči byly tmavé a proporce bujné. Byla o nemálo roků starší nežli Špeh, ale tělo měla pevné a vyzařovala z ní chlípnost nenasytná jako oheň.

Kněžka, pomyslel si. Okamžitě se do ní zbláznil a jenom ždibec jeho horečně vzrušeného mozku byl schopen rozumného uvažování. „Nazdárek, kněžko,“ pravil Špeh přehnaně nenuceným tónem. Krásné polonahé ženy na mě skáčou ze tmy každý den, zdravíčko! Snažil se necivět jí na prsa a soustředil se místo toho na oči, ale to se jevilo jako stejně nebezpečné, neboť si jej měřila s takovou dávkou inteligence a krutosti, že se jí nemohla vyrovnat dokonce ani jeho sestra Královna. Byl to pohled, jaký muži rozdírá duši, a připomněl Špehovi, že to není až tak dávno, co kydal ve stáji hnůj a o stříbrňácích a vybrané společnosti si mohl nechat jenom zdát. Odkašlal si a rázně prohlásil: „Tohle je neobvyklý kostel, smím-li to tak říci. Přiznám se, že mě překvapuje, že se takové rouhačství provozuje zcela otevřeně. A kolik peněz je asi potřeba na opravy střechy. Ó bohové…“

„A kromě toho jsi zmeškal orgie.“ Žena se k němu zvolna blížila a usmívala se čím dál víc. Nohy naštěstí měla, a pěkné. Zblízka voněla parfémem a smolou. Oči měla namalované jemnou třpytkou a rty stejně sytě rudé jako její náhrdelník. „Tyto kraje spravuje hrabě Mock, který si libuje ve starých obyčejích. Je nechutně bohatý a monarchové se o dění v pohraničí starají jen málokdy. Hrabě M. a jeho lidé mají naprostou volnost. Možná zjistíš, že v tomto údolí se žije podle odlišných tradic a zvyklostí, než jsou ty, které znáš.“

„Ano, pokud pod odlišnými myslíš necivilizované. Ten hrabě musel vyplatit i diecézi. Tohle je jediná svatyně v celém údolí, kterou jsem viděl. Tomu říkám podivnost, drahá paní. Mezi těmi vašimi pohany přece musejí být i křesťani.“

„Křesťani jsou zde vítáni. Vítáni jsou všichni. Všechno tělo je potravou boha.“

„Kdo je Stará pijavice? To jméno odnikud neznám.“

„A to tě překvapuje? Všeobecně se uznává existence více než dvaceti tisíc bohů. Pokud nejsi učenec nebo odborník na teologii, horko těžko bys jich vyjmenoval třeba jen setinu. A ty na filozofa nevypadáš. Možná spíš na žoldáka.“ Její přízvuk zněl ještě cizeji než přízvuk venkovanů. Zatímco vidláci po venkovsku huhňali, melodie její řeči naznačovala kosmopolitní vzdělání v nějaké daleké zemi. Mezi jejími slovy a pohybem rtů byla téměř nepostřehnutelná prodleva – zvuk jejího hlasu mu rezonoval v hlavě o chviličku dříve, než jej vypustila z úst. Říkal si v duchu, co přesně je asi v tom kadidle…

„Jsem nevědomý křupan, což znamená, že bych se tu měl cítit jako doma. Jste snad kasta léčitelů? Nějaký takový houf starých pijavic?“

Zasmála se do hrsti a prohlížela si jej úkosem. „Kdo se moc ptá, někdy se toho doví až moc.“ Drze zahákla nehet za řetízek jeho krucifixu a stříbrná kovorytina se jí odrazila v očích. „Dobrý křesťan by neměl hledat poznání mimo Písmo svaté.“

„Popravdě, moc dobrého toho ve mně není,“ řekl a chvěl se žárem její kůže, jež se ocitla blízko té jeho. Oblak cizokrajného parfému mu zakalil mysl.

„To se vsadím.“ Kněžka sklouzla pohledem dolů a zřejmě poprvé si všimla psa. „Hm, pěkný pejsek,“ řekla a poplácala zvíře po neforemné hlavě.

Špeh příliš pozdě otevřel ústa, aby ji varoval – pes byl zuřivý a ukousl prst už nejednomu člověku, který se k němu příliš přiblížil, jenže teď bestie vyděšeně skučela a chvěla se při doteku té ženy rozkoší nebo hrůzou. Špeh jeho pocitům rozuměl. Zeptal se: „Kněžko, jsme tu sami? Přísahal bych, že jsem cestou viděl, jak v šeru běhají nějaké děti.“

„Dětí je v okolí celkem nedostatek,“ odpověděla. „Polekalo tě nejspíš pár bezúdých, co se kradli kolem. Neměj obavy, ti nebudou riskovat, že se vystaví světlu, jen aby ochutnali maso městského floutka.“ Výklenkem se rozlehl gong. Vzduch se rozvlnil a Špehovi se rozdrnčely zuby. Žena poodešla dál. „Mimochodem, já nejsem kněžka. Jsem poutnice.“

„Ale způsob tvé mluvy… Odkud jsi?“ Rozhodl se, že její zmínky o bezúdých si všímat nebude.

„To by ti nic neřeklo, krasavče.“

„Á, ženy a jejich tajemství. Ale co tu tedy děláš?“

„Podstupuju takové zasvěcení. Je to něco jako cesta vědmy.“

„Rituál přechodu. Panenství a plodnost ustupují moudrosti.“

„Ty se nezdáš.“

„Máma byla druidka.“

„Vážně?“

„Ne. Ale klátil jsem pár pohanek. Kdy ten obřad proběhne? Koná se tady?“

„Už začal, a nekoná. Tohle všechno,“ zahrnula gestem jejich okolí, „je pro vidláky. Skutečné věci se dějí na hradě. A teď ty. Proč jsi přišel do tohohle okouzlujícího zákoutí v prdeli našeho království?“

„Hledám poklady hor.“

„Tady najdeš jedině hovno.“

Znovu zazněl gong – vibrace, která mu roztřásla kosti a způsobila, že se z horních částí síně začal sypat prach. Žena sebou trhla a po tváři jí přelétl strach i nadšení. Špeh ji chytil za paži, přistoupil k ní a políbil ji. Přišlo mu, že za daných okolností je to věc, kterou by udělat měl. Její rty chutnaly po krvi a byly horké.

Sevřela mu zápěstí mnohem větší silou, než by do její postavy řekl, a odstrčila ho snadno jako matka dítě. „Tak to by pro dnešek docela stačilo, Mlynářův synku.“ Obrátila se a rychle zmizela ve tmě. Zavolala na něj, nebo si to snad jen představoval, protože to znělo ozvěnou jako ze dna hlubokého kaňonu: „Vrať se zpátky, vrať se zpátky. Existují strašlivé věci. Na tohle tě stáje nepřipravily.“

Špeh zůstal otřeseně stát před oltářem a třel si paži tam, kde na ní žena zanechala černomodré otisky prstů. Cestoval inkognito, ale ona ho přesto znala, a soudě podle jejích slov ho znal i Trpaslík. To ho vyděsilo, ale nakonec se ovládl a tyto neužitečné domněnky zapudil. Každý kalíšek jeho krve je majetkem Královny. Nebezpečí není podstatné – a on není v takové situaci, že by mohl v pátrání přestat, ať už jej čeká cokoli. A pokud jde o záhadné varování půvabné poutnice, rozebírat ho nebo věnovat mu čas by Špehovi stejně nepřineslo nic víc, než co v něm bylo řečeno. V takhle malých společenstvích se zvěsti šíří jako oheň v suché trávě. Žádné tajemství v tom není. Špeh skutečně doufal, že když si to takhle řekne, bude to pravda.

Existují strašlivé věci.

Přelétl pohledem od psa, který se stále ještě choulil strachy, k veliké plastice Staré pijavice. Měl pocit, že je plně osvětleným hercem na jevišti; na okamžik jej zasáhlo temné prozření, dovolilo mu letmo nahlédnout nesmírnou, šupinatou pravdu vesmíru, jež se tu před ním rozvíjí. Nikoliv, navzdory nespočtu kostlivců, z nichž se ta ohavnost skládala, nešlo o draka ani hada, ba ani o Urobora, který rozevřel čelisti – toto byl gigantický červ, který pohltil celé vesnice, celá města… Pijavice rozměrů jako z noční můry, souhvězdí kostí vyškvařených na žulovém podkladu, které na své kluzké pouti noční oblohou vykálelo populace celých planet.

Opustil chrám a celou cestu zpátky do hostince nespustil ruku z jílce dýky.

4.

Špeh vykázal ze svých komnat zklamané servírky a spal za dveřmi zamčenými na dva západy a zajištěnými závorou, a v botách pro případ, že by ho něco přimělo utíkat oknem vprostřed noci. Tak trochu se tím vracel do časů, kdy se plížil po budoárech mnoha vdaných paniček ve městě.

Uplynul týden a on snil o ženě v chrámu. V těchto snech rozdělovala podlahu chrámu hluboká průrva a žena stála na její druhé straně a karmínově zářila. Vysmívala se mu. Z očí a úst jí kapalo cosi černého. Přelétla přes kouřící puklinu. Když byla téměř před Špehem, chytila se za obličej a zatáhla. Ozval se zvuk, jako když praskne vaječná skořápka, její tvář se odtrhla a on se probudil zpocený a vyděšený.

Za dne dusal po polích a pastvinách a pod chabě vymyšlenými záminkami zpovídal statkáře a pastýře. Většina z nich odmítala na jeho dotazy odpovídat a ti vstřícnější nevěděli o Trpaslíkovi nic podstatného.

Tyto obchůzky zavedly Špeha do slatí a jejich nekonečných zamlžených, bažinatých scenérií. Potuloval se poblíž základů zřícených věží a mohylových hrobů a trmácel se jako mravenec ve stínu mechem a lišejníkem pokrytých megalitů. Zkoumal velikou jeskyni na skalnatých svazích Hory baribalů a skutečně tam nalezl důkazy toho, že v jejích hlubinách žije medvěd: kosti a výkaly. Medvěd sám nicméně přítomen nebyl. Špeh tomu byl rád – nevzal si s sebou oštěp ani luk.

Večer si brával pohár medoviny ke krbu ve výčepu, sušil si u něj šaty, které měl ze svých výprav neustále promáčené a zablácené, a poslouchal, jak u velkého stolu mumlají a tlachají místní sedláci. Rolníci se zjevně potýkali s kanci a zbojníky, svinským počasím, hloupými manželkami a občasným morem.

Špeh samozřejmě věděl, že pár odpovědí na své otázky by jistě našel za zdmi hradu hraběte Mocka. Hrabě však naneštěstí odmítal neznámé návštěvníky přijímat a bez věrohodné záminky by byl Špeh uvržen do okovů nebo by dopadl ještě hůř. Vplížit se tam potají by bylo riskantní – a koneckonců, šlechticovým sídlem byla stará pevnost, vystavěná tak, aby podobné plány zmařila. A tak se Špeh užíral a kul pikle a bloumal po údolí v naději, že se bohové světla a tmy slitují a aspoň trochu mu pomůžou.

Jednoho deštivého, studeného večera vklopýtal do hostince potulný handlíř – čahoun s ruměnou tváří, pocházející z hlavního města. Poseděl se Špehem, převyprávěl mu novinky z civilizovaných končin a tlumeným hlasem a s mnoha kradmými pohledy, jež vrhal po celém hostinci, se mu přiznal, že údolí ani jeho obyvatelé se mu ani trochu nelíbí. Handlíř při provozování svého řemesla prošel mnoho cest a tuto oblast navštívil v minulosti už třikrát. Obchody v této vesnici a nahoře v Mockově sídle vyřizoval vždycky co nejrychleji. Hrabě obchodníka pokaždé vítal s otevřenou náručí, protože jako každý šlechtic toužil po jistých druzích tabáku, které Handlíř nikdy neopomněl vzít s sebou.

A tak se Špeh Handlíře zeptal, zda by při výpravě do Mockova hradu nazítří ráno nestál o společnost – o silné paže, které by ho jistily proti drancování zbojníků a vlků. Handlíře to jedině potěšilo, a tak dvojice za úsvitu opustila hostinec. Handlíř vedl dvě mrzoutské muly naložené zbožím a Špeh šel společně se svým věrným psem.

Počasí bylo na údolní poměry pěkné, což znamená, že mrholilo a bylo pošmourno. Déšť přešel v plískanici a vypadalo to, že se co nevidět strhne vánice. Muži putovali až do slunce západu. Drželi se stezky táhnoucí se podél štítů zahalených mlhou a podél malého lesíku pokřivených holých stromů, a když padal soumrak, dorazili k bráně polorozpadlého hradu. Stavba trčela z úbočí hory a vstoupit se do ní dalo jen po chatrném padacím mostě přes hlubokou rokli. Padací most se už napůl rozpadal, neměl řetězy, a proto zůstával trvale spuštěný. Zrezlá padací mříž nad branou vypadala také nepoužitelně. Tyto detaily Špeha potěšily, jelikož si při vstupu do neznáma vždycky cenil rychlých únikových cest.

Stanuli na zanedbaném nádvoří v několika palcích bláta, a když Špeh obhlížel mechem porostlé střechy, díry v dlažbě, rozbité sochy, zaplevelené zahrady a fontány ucpané řasami, nedokázal nalézt příliš mnoho rozdílů mezi Mockovým sídlem a některými zachovalejšími zříceninami na slatích.

„Pěknej svinčík,“ pravil. Pes souhlasně zavrčel.

„Baže, z tohohle místa mám vždycky husí kůži,“ poznamenal Handlíř.

Vynořil se oddíl zlověstně vyhlížejících sluhů v tmavém oblečení. Postarali se o muly a uvedli poutníky do hlavní hradní věže. Jeden ze sluhů učinil pokus dát psa na vodítko, ale Špeh mu to rozmluvil jediným chladným, ostrým pohledem. Uvnitř poutníci sňali promáčené šatstvo a byli usazeni k hodovnímu stolu v hlavní síni. Věru, byla to pochmurná a prastará místnost a kameny ve zdech byly popraskané a špinavé. Na brněních kvetla rez a praporce prožírali moli a hniloba. Silně tu páchl kouř a plesnivina.

Po velkolepém schodišti brzy sestoupil do síně sám hrabě, po každém boku jednu zasmušilou dceru s vlasy v barvě železa. Jmenovaly se Yvonne a Irina a nesly jistou rodinnou podobu se ženou, jež se potloukala v chrámu. Sám hrabě Mock byl už jenom věchýtek, věkovitý a lysý. Měl ustupující bradu, oči potažené zákalem jako had a k tomu slintal.

Všichni tři byli v černém.

Přichvátali nevlídní sluhové s podnosy plnými tuhého pečeného hovězího a brambor a s laciným, slabým vínem. Irina krmila otce a otírala mu povislá ústa ubrouskem. Yvonne vedla jménem hraběte rozhovor a kladla Handlíři řadu otázek týkajících se jeho zboží, obzvláště pak, jestli přivezl tabák z nížin, který otec miluje. Žádná z nich nevyjádřila ani špetku zájmu o dění v království či v okolním světě.

Žádná z nich také neoslovila přímo Špeha, jak se vzhledem k jeho nižšímu postavení Handlířova sluhy patřilo, ačkoli na něj po celou dobu večeře vrhaly kradmé zkoumavé pohledy. Co se Špeha týkalo, držel jazyk za zuby, pokud se zrovna nerozplýval nad připáleným masem a studenými bramborami. Ze zdvořilostní konverzace vyrozuměl, že Mockové před sto padesáti lety vedli první linie vojska, jež zpacifikovalo místní barbary, a když se prach rozptýlil, obdrželi za to vlastnické právo ke zdejšímu kraji. Od těch slavných časů se evidentně nic zajímavého nepřihodilo.

O trpaslících nepadlo ani slovo a Špeh nenašel žádnou vhodnou příležitost, jak toto téma vplést do rozhovoru u jídla. Obzvláště od okamžiku, kdy přitroublá tvář hraběte začala čas od času ožívat. Pokaždé se zahleděl přímo na Špeha a zaječel: „Zachraňte své životy! Utíkejte!“ Načež následoval záchvat kašle a lapání po dechu, a potom hrabě opět upadl v bezduché mlčení.

Při zákusku, sestávajícím z jelita a datlí, se Yvonne obrátila na Handlíře: „Jak příhodné, žes přijel v tento večer všech večerů, dobrý Handlíři. Abychom předpověděly okamžik tvé čtvrté návštěvy na našem skromném panství, sledovaly jsme kalendář a mlhy tohoto ročního období.“

Špeh, ostražitý jako liška v blízkosti psí smečky, jedl a pil jen střídmě a později, když se večer ukládal ve své komnatě (kterou mu z laskavosti k Handlíři přidělili, místo aby spal ve stáji), okamžitě místnost prozkoumal a pátral po nebezpečích, o nichž by se běžným hostům vůbec nesnilo. Během pár minut odhalil pod postelí uvolněnou dlaždici, jež bezpochyby skrývala pružinu či bodce, a v ošklivém goblénu vedle šatníku vyvrtané dírky, jimiž ho mohli sledovat. Usoudil, že se nalézá ve skrznaskrz nebezpečné situaci, a jedinou útěchou mu byla skutečnost, že nikde neviděl důkazy o přítomnosti hradních stráží, jakož i to, že sluhové se nepohybovali jako mužové vycvičení v boji.

Připozdilo se a chodby ztichly. Špeh se vykradl ven se psem v patách. Muž a jeho němý společník se potulovali setmělými chodbami a po točitých schodištích, kde se proháněl průvan, a nakukovali přitom do pokojů a předpokojů. Něco hledali, ale Špeh si nebyl jistý, co vlastně. Slova sester, určená Handlířovi, ohledně toho, že jeho příjezd předvídaly, Špeha znepokojila, stejně jako zděšené chování hraběte během krátkých chvilek, kdy nabyl jasnějšího vědomí. Bylo jasné, že ten pohanský chrám hrabě povolil, jinak by ho přece dávno zapálili a srovnali se zemí, a stejně tak bylo jasné, že chrám nějak souvisí s Trpaslíkem. Navzdory všem těm řečem o horách a jeskyních vedly všechny cesty k vyděračskému zakrslíkovi tímto hradem.

Muž a pes šli z přítmí do přítmí a sestupovali níž a níž, až do sklepení. Cestou nepotkali žádné stráže, ačkoli běžné kutlochy určené ke skladování vína a jiných zásob byly zašlé a navlhlé a jevily známky toho, že je někdo používal jako žalář. Špeh se proplížil kolem řady prázdných kobek a kolem zaprášené místnosti, vybavené skřipcem, železnou pannou a rozčtvrcovacím stolem, prošel pod nízkou klenbou, širokou sotva pro jeho ramena, a po dalším točitém schodišti začal sestupovat ještě níž. Patro pod suterénem bylo pochopitelně ještě vlhčí a temnější než zbytek šeré pevnosti, a osvětlovaly je ve velkých rozestupech louče a ušmudlané lucerny ve výklencích zdí. Kapala tu voda a z puklin v základech vytékaly drobné pramínky, takže chůze po ohlazených schodech byla zrádná. Kolem pištěli a třepetali se rozrušení netopýři.

Kdesi vpředu se ozýval hluboký, sonorní rytmický zpěv.

Špeh měl podivný a nemilý dojem, že je náměsíčný nebo že se vleče živým snem, z nějž se rychle stává hnisající noční můra.

Tak oni ti řekli, že to maso k večeři bylo hovězí? Blázne! Ten hlas zasyčel z hluboké tmy po jeho levici a Špeha zaskočil tak, že se málem skutálel ze schodů. Mžoural do tmy, ale neviděl, že by tam někdo číhal, a další šepot už se neozval, takže si brzy začal namlouvat, že mu jen povolily nervy. Mezitím schodiště skončilo a on procházel úzkou vodorovnou chodbou. Když se blížil k tomu zpěvu, ucítil, jak se mu ježí chlupy na krku. Slova se podobala latině, jenže to byl úplně jiný jazyk. Ačkoli byl Špehovi zpěv nesrozumitelný, vyvolal mu před očima obrazy odporného hnízda larev, řeky složené z kroutících se červů, krve a šlemu a jeho samého a té ženy z chrámu, jak spolu souloží v příšerné jeskyni, zatímco se k nim shora blíží bezzubá tlama gigantického netvora a pohlcuje je.

Zaklel a kousl se do jazyka, až mu začala téct krev, a šel dál.

Chodba ústila do malého kaňonu s kolmými stěnami na druhé straně hory. Okolí osvětlovala veliká hranice, která planula vedle starého, prastarého dolmenu. Tento dolmen, sestávající ze čtyř ohromně tlustých vertikálních kamenů, přiklopených dalším, plochým kamenem, byl pokrytý tesanými runami, podobně jako mnoho barbarských megalitů a mohyl na slatích. Vedle vchodu do dolmenu ležel balvan opatřený okovy a řetězy.

Na něm ležela nahá ta krásná žena z chrámu, se zápěstími a kotníky v okovech. Nevzrušeně hleděla k hranici a k postavám v černých kápích, jež stály okolo ohně. Postav v černém bylo třináct a Špeh měl podezření, že jde o služebnictvo z hradu, které se tu shromáždilo, aby se zúčastnilo krvavé oběti.

Špeh se svým psem pozoroval celý výjev ze skalní římsy, vzdálené snad padesát yardů. Špeh se štípl do ruky v naději, že se probudí z hrozného snu, a že to sen jistě být musí, protože ve vesmíru, který není šílený, logicky nemůže k takovému nahromadění hrůzných událostí dojít.

Veškeré zbytky naivního předpokladu, že vesmír je duševně zdráv, se rozplynuly – a s nimi valná většina Špehova zdravého rozumu –, když Yvonne a Irina shodily z hlav kápě a tasily zubaté dýky. Irina rozřízla přikovanou ženu od vlasů až ke kyčlím pomalým, pilovitým pohybem. Z rány vystříkla krev. Zakuklenci zpívali a žena ječela a její výkřiky přešly v šílený smích, jenž nabíral na síle a odrážel se od stěn kaňonu hromovou ozvěnou.

Z dolmenu vyhopkal Trpaslík v sutaně, přivábený smíchem, zpěvem a vydatnými proudy krve, lesknoucí se ve světle hranice temně jako med. Serval ze sebe sutanu. Hnědošedá kůže mu visela na podsaditém těle tak zplihle, jako by to byl chvatně oblečený a špatně padnoucí kostým. Se šílenou dychtivostí skočil vpřed, popadl ženu v řetězech a škubnul za ni. Špehovi se udělalo zle. Byl přesvědčen, že ji pidimuž zaživa stahuje z kůže.

Potom se ze tmy vyplazili Bezúdí a přidali se k všeobecnému veselí. Při pohledu na ně se všechny Špehovy smysly zkroutily a obrátily dovnitř do těla, takže zůstal na okamžik ochromeně stát. Potom vykřikl a rozběhl se chodbou zpět.

5.

Doběhl do Handlířovy komnaty, tělo plné modřin po mnoha pádech na kluzkých schodech. Handlíř spal tvrdě a reagoval omámeně jako člověk, který požil drogy. Při večeři snědl a vypil daleko více, než se odvážil Špeh.

Špeh zmateného muže propleskával, dotíral na něj a vyhrožoval mu, a nakonec se mu podařilo dostat ho z hradu bez mul, zásob i peněz za tabák, prodaný hraběti a jeho dcerám. Prchali zpustlou krajinou. Nakonec se Handlíř probral z otupělosti a stejně jako Špeh vrhal za záda ustrašené pohledy, jestli je někdo nepronásleduje.

Když došli na začátek vesnice, uklidnili se a uchýlili se do Špehova pokoje v hostinci. Uvelebeni v bezpečí se podělili o lahev vína, kterou si předtím Špeh ulil do kredence, a brzy byli pod obraz.

Na vesnici padla tma. Muži, třesoucí se zimou a úzkostí, se choulili nad svíčkou. Špeh, otupělý hrůzami, jichž byl svědkem, i vědomím toho, že zklamal svou líbeznou sestřičku, chytil Handlíře za rameno a přiznal mu, co v údolí pohledává.

Handlíř nakonec opilecky zamumlal: „Počkej, počkej. Takže ty nejsi potulný voják ani žoldnéř? Špeh samotné královny… Nejsi ty náhodou syn mlynáře?“

Špeh, kterému dělalo obtíže zvednout hlavu i mluvit v celých větách, jen zamručel, že je tomu opravdu tak.

„U všech bohů,“ pravil Handlíř a vytřeštil oči, až byly jako talíře. Začal vyprávěl příběh o tom, jak se kdysi, když byl ještě mladý, nezralý potulný obchodníček, při své první návštěvě v údolí ztratil za bouře v horách a nalezl úkryt v jeskyni. Trpaslíka přitáhlo veselé plápolání jeho ohně a ti dva pak spolu strávili dlouhý večer pokuřováním z Trpaslíkovy vodní dýmky a vyprávěli si příběhy, zatímco venku vyl vítr a na nebi třaskaly blesky. Trpaslík tvrdil, že je poustevník, který žije z kladení pastí a sběru bylinek a že přebývá v několika jeskyních a chýších roztroušených po celém kraji.

Handlíře pak rozrušila neobyčejně podivná příhoda. Snad mu pomátla smysly ta mocná bylina, která probublávala vodní dýmkou, nicméně se k smrti vylekal, když se mu v jednu chvíli začalo zdát, že se Trpaslíkova tvář rozpouští. Těsně předtím, než Handlíř upadl do bezvědomí, mu Trpaslík nehtem ostrým jak břitva zvedl bradu a řekl mu, že mu předá zprávu pro mlynářova syna – jednoho dne se s ním totiž setká. Zpráva zněla: Existují strašlivé věci, Stájníku. Čas je prstenec. Mé jméno tebe ani tvou sestru nezachrání. My, kdo se plížíme tmou, tě milujeme.

Handlíř se odmlčel a nechal se unášet vzpomínkou. Pak mu oči zjasněly a řekl: „Za úsvitu jsem byl sám. Bouře stále zuřila, a tak jsem v té jeskyni dřepěl ještě tři dny a tři noci. Hlouběji se jeskyně rozšiřovala v další, větší prostoru. Uvědomil jsem si, že v ní Trpaslík kdysi dávno pobýval, protože tam ležela shnilá podestýlka a šaty, pár korbelů a matné kousky stříbra. Pak tam byl už jen prach, pavučiny a netopýří hovna. Teda, to jsem si myslel, dokud jsem pod vyviklaným kamenem nenašel svazek hliněných destiček. Byly to eseje a deník jakéhosi samozvaného přírodovědce, kterého jeho bližní vyobcovali. Obvinění, která proti němu vznesli, zahrnovala vraždu dítěte, čarodějnictví a provozování černé magie, což všechno ve svých zápiscích zarytě popíral. Lidé se ho báli kvůli jeho malé postavě a křivým kostem a tvrdili, že je synem černokněžníka. Úplně jsem jeho slovům nerozuměl, protože měl obtížný styl a deník byl vyrytý dříve, než se naši dědečkové vůbec narodili. Podstatou pozdějších zápisků bylo, že se spřátelil s návštěvníky z jiného království nebo kmene, kteří k němu chodili na návštěvu ze svých jeskyní ležících hlouběji v hoře. Tihle lidé znali hřích jako své boty a během let Trpaslíka úplně zkazili, přetáhli ho na svou stranu. Říkals, že Královna s tímhle zloduchem uzavřela dohodu a pátrá po tom, kdo to je? To dává smysl, protože pravé jméno je symbolem moci. Inu, a já ho před všemi těmi roky spatřil. Trpaslíkův podpis byl vyrytý ve staré řeči do hlíny. Nevyslovím to jméno, protože musí patřit k těm mnoha, která nosí Kníže temnot.“ Vytáhl brk a pergamen a třesoucí se rukou nadrápal jméno, jež viděl napsané na tabulkách.

„Jaké to podivné, ohavné jméno,“ pravil Špeh. Byl tak opilý, že před sebou viděl všechno dvakrát. Zíral na to, co Handlíř napsal. Vypadalo to jako vtip. Démon vtipálek. Jak komické.

„Je to podivný, ošklivý pidimužík,“ pravil Handlíř. „Nicméně si myslím, že ten Trpaslík zemřel a to, co nyní chodí po světě v jeho kůži, je něco úplně jiného.“

„Kdyby mě mělo postihnout něco zlého, slib mi, že doneseš Trpaslíkovo jméno Královně. Ráno odejdu Západní cestou do hlavního města. Ty se musíš držet postranních cest. Jeden z nás možná přežije, aby podal svědectví.“

„Jistě,“ pravil Handlíř. „Bůh ochraňuj Královnu.“

„Bůh ochraňuj Královnu. Jenomže který bůh?“

Svíčka zablikala a zhasla.

Špeh bezmocně ležel vedle teplého těla psa. Pes chrápal. Handlíř chrápal. Vrzly dveře, potom prkna v podlaze. Bylo slyšet vytrvalé kapání čehosi hustého, a také čvachtání bosých nohou. Temnota zavoněla mědí a Špehovo srdce začalo tlouct nebezpečně rychle.

Řekla do Špehova ucha: „Opět se setkáváme. Ano, čas je hladový prstenec, který se kroutí a svíjí realitou jako červ. Požírá všechno, můj milenče.“

Pokusil se promluvit, varovně vykřiknout. Pozdě.

V mrazivém šedém světle úsvitu se Handlíř probral a zjistil, že jsou se psem v pokoji sami. Na zemi viděl pár krvavých šlépějí. Žádnou jinou stopu po Špehovi však nenašel. A tak Handlíř spěšně opustil onu prokletou vesnici a zkormouceného psa vzal s sebou. Cestoval ve dne v noci a vůlí překonával vyčerpání, aby stihl stanovený den. Se zázračnou houževnatostí i díky prozřetelnosti pak na Královnin dvůr vtrhl a zprávu jí doručil pouhých pár hodin předtím, než lhůta vypršela. Poté zmizel z pokoje, kde byl ubytován, přestože na místě byla celá jednotka ozbrojených stráží, a už ho nikdy nikdo nespatřil.

Nehledě na legendy, které o osudném posledním zúčtování Královny s Trpaslíkem vznikly později, byla netvorova předpověď naprosto přesná: to, že se Královna jeho jméno dozvěděla, nezachránilo ani ji, ani nikoho jiného.

Kapitola druhá

Tenkrát ve starém Mexiku…

(1958)

1.

Poprvé Donald Miller málem zemřel při návštěvě Mexika. On sám si však nic z této příhody později nevybavoval, leda ve snech, které se rozplynuly pár vteřin po probuzení. Jeho tělo si nicméně pamatovalo. Jeho krev si pamatovala, a černá míza jeho podvědomí také.