Text © Radkin Honzák, Denisa Vostrá, 2023

Cover Illustration © Lucie Vávrová, 2023

Illustrations © Adléta Hanžlová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9499-5

Obsah

Neobvykle krátký úvod

1. Emoce

2. Zdroje smíchu

3. Nadhled a vtip

4. Doteky

5. Člověk – tvor společenský

6. Jednohubky radosti

7. Středně velký slovník (nejen) psychoterapie

V práci, ve škole i v lesu

humorem lze čelit stresu.

Neobvykle krátký úvod

Nejen dětem

knihu hnětem –

neboť smíchu,

kdo má míchu,

potřebuje,

co svět světem.

Radost je vyjádřena radostným a vstřícným výrazem a dnešní skvělá práce dentistů při tom navíc umožňuje předvádět chrup. V Japonsku se to nehodí, ale my nepředpokládáme, že by byla kniha do jazyka této ostrovní říše přeložena. Pro nás je takový výraz výsledkem, kterého bychom rádi docílili. Zároveň jsme došli k názoru, že je třeba pokračovat v demokratizaci češtiny, a rozhodli jsme se po vzoru vosel, vosum, vořech, vopice, votevřít, vokno, voslava, volej, voloviny, vorvaň, vydra a dalších přidat rovněž hovorové „v“ a nazvat svůj spisek tak, jak jsme jej nazvali.

Spejbl: – Postavte se tady k voknu, říkám!

Hurvínek: – Cože?

Spejbl:– No tady k voknu!

Hurvínek:– Ty jsi, tatí! Říkáš tady kvoknu, a když na to čekáme, tak nekvokneš!

První inspirací ovšem byla Odolena Voda, jíž zasvěcení neřeknou jinak než Vodolka. Svedeni tímto porušením pravidel jazyka českého, vzpomněli jsme na Beethovena a ovšem i na vodu na svůj mlýn radosti. Že svůj úkol považujeme za posvátné poslání, dosvědčuje následující:

Konečně pořádný překlad

Schillerovy Ódy na radost

Freude, schöner Götterfunken,

Tochter aus Elysium,

Wir betreten Feuertrunken,

Himmlische, dein Heiligtum!

Freude, drahý kamaráde,

se svou krásnou dceruškou,

ohnivý chlast s bratry všade

i s tou božskou Svatuškou.

Knížku, kterou právě držíte v ruce, nemusíte číst od začátku do konce. Můžete si vybrat, na kterou část máte právě náladu. Voda se přece také rozstříkne do množství kapiček, z nichž každá dopadne někam jinam. V každé kapitole najdete něco trochu jiného – jednou vlahý deštík, podruhé tichou hlubokou tůň a jindy třeba sklenici vody na uhašení žízně (povodně se tu bát nemusíte). Sem tam najdete i nějaké návody, jak se v proudu života udržet v lodi, ty ale určitě není nutné brát doslova. Každý člověk potřebuje něco jiného (někdo delší pádlo, někdo zas lepší kormidlo), tak si podle svého rozpoložení najděte vodu vždy právě v takové podobě, aby vám přinesla radost. Stručně řečeno: vstupte do radosti, nebo bude zle!

Rád chodím v dešti, neboť nejsou vidět mé slzy. (Charlie Chaplin)

1. Emoce

Rozjezd

Malíř z Odolena Vody

kráčí směrem od hospody.

Strčí kytku do vázy

a věrně ji zobrazí.

Nenadělá příliš škody.

(Alena Vostrá)

Existuje kráva radosti (ještě o ní bude řeč později), a tu je třeba denně dojit. A také krmit. Rádi bychom ukázali, jak se to dá dělat. „Analýza humoru se podobá pitvě žáby. Vědci se sice mnohé dozvědí, ale objekt jejich zájmu to nepřežije,“ napsal kdysi Mark Twain, jeden z největších humoristů, a platí to dodnes. Nechceme analyzovat žáby ani pitvat humor, chceme ale nabídnout cestu k navození radosti.

Ryba smrdí od hlavy, tchoř odmalička. (Jiří Slíva)

James Thurber píše ve své pohádce o třinácterých hodinách o tom, jak baba Jaga roní slzy, které se mění v drahokamy. Slzy smutku přetrvají věky, zatímco slzy, které se vyroní při huronském smíchu, mají krátký život. Další klasik říká: „Radost je vratká, odtud kvapí – ať rád je, kdo ji chvilku lapí!“ Humor má ovšem očistnou funkci. Jak píše Karel Hvížďala: „Vystoupení z věčného uplakaného údělu vyžaduje od nás odvahu k sebereflexi a sebeironii.“

Doteky smíchu

jako jarní přepršky

potěší míchu.

Pak tu máme dalšího klasika s opačným sdělením, a to Otokara Březinu (upřímně nechápeme, proč si jako básník nenechal své původní příjmení). Ten napsal: „Šla žitím matka má jak kajícnice smutná, den její neměl vůně, barev, květů, jasu: plod žití suchý jen, jenž jako popel chutná…“ Známe plno lidí, kteří by si mohli tento citát vepsat do štítu, považují to za ctnost a netuší, že si nejen kazí, ale také zkracují život.

Proč se zas mračí?

Pro lepší den koutky úst

pozvednout stačí!

Chceme se vyhnout způsobu, jakým definoval Vladimír Just televizní komentáře a projevy politiků – tedy neříct nic, a říct to pokud možno vesele. Jde nám o to, jak si udělat radost, jednu z emocí, které se nám někdy nedostává. Hned na začátku je proto dobré připomenout, že radost daleko intenzivněji prožíváme v houfu než o samotě; v divadle (ale také v hospodě) se člověk zasměje vtipu, který by mu doma ani nenadzvedl koutky. To proto, že jsme pro houf byli stvořeni, do houfu se utíkáme schovat, když se bojíme, a v houfu se také lépe radujeme a smějeme.

– Tak jsem si založil kvarteto.

– Kolik vás je?

– Tři, brácha a já.

– Ty máš bratra?

– Ne, proč?

Sranda v pojetí Voskovce a Wericha není neslušné slovo, ale sranda. Je to typ legrace, při níž se člověk napřed zasměje a potom (někdy až po delším čase) také zamyslí.

Já, když se chci nejvíc pobavit, tak jsem nešťastnej. (V+W)

Někomu už může znít jako nepřiměřená sprosťárna Poláčkovo zhodnocení socialistického prvomájového průvodu: „Šel spěšně, nesa v čele oblíbené pořekadlo ‚Proletáři všech zemí, spojte se‘, a záhy zmizel za rohem.“ (Později ovšem jiní přidali verzi „Spojenci všech zemí, proletujte se“.)

Humor může vzniknout, použije-li se opak běžně užívaného pojmu, například věta z referátu o projevu, která zní: „Po jeho projevu ozývaly se nejen výkřiky nevole, ale i výkřiky vole.“ Ustálená rčení se mohou vzít doslova, viz kritiku doktora Vlacha a jeho úvahu o příslovích, v níž cituje klasiky, kteří zapsali, že kráva zajíce nedohoní. Doktor Vlach to komentuje slovy, že taková kráva není, aby ho honila.

Nádherné jsou variace na „páté přes deváté“. Přijde nespokojený dirigent k nejslavnějšímu hitmakerovi (tak by asi dnes znělo jeho označení) a říká mu: „Ludvíku, vy to tady skládáte páté přes deváté.“ A ještě příběh: Navštíví kamarád kamaráda a zastihne ho v kuchyni, jak z jednodenního nástěnného kalendáře vytrhuje pětky a devítky a strká je do mlýnku na maso. Na dotaz, co to dělá, odpoví: „To vidí každej, melu pátý přes devátý.“

Maminka k pětileté holčičce:

– Haničko, pozdrav paní Devátou!

– Nepozdravím, ať je pátá, nebo devátá!

Vulgaritám se vyhýbáme ve svých životech, nicméně (to je naopak slovo vznešené) občas opepří příběh, který by bez nespisovného výrazu vůbec nevyzněl. Musí to být ale o několik pater výš, než je náš dětský vtip z první třídy: Byla paní, která měla dva psy. Jeden se jmenoval Pos a druhý Rus. V parku ta paní na psy zavolala… (Ale i zde jsme to neslušné slovo obešli.)

Na pohotovost byl přivezen osmadvacetiletý muž po sebevražedném pokusu deseti tabletami nitroglycerinu a půl litrem vodky. Na dotaz, od čeho má modřiny na hlavě a zhmožděniny na hrudníku, odpověděl, že se vrhal proti zdi, aby nitroglycerin vybuchl. (Zpráva z tisku)

Jaroslav Žák se domnívá, že smích se objevil tak, že pradítě vidělo svého praotce, jak leze na strom. S obdivem naň hledělo, leč náhle se dospělec neudržel a kecl na zem. Dítě vydalo ulekaný zvuk „áááá“, který se ve chvíli, kdy dítě zjistilo, že se nic vážného nestalo, transformoval v „héééééhehe“. V takovém případě jde vlastně často o výsměch padajícímu klaunovi.

Smích může být různý: radostný, spokojený, dobrácký, srdečný, ze štěstí, z naivity, z trapnosti, ironický, zlostný i bolestný. Eric Berne rozlišoval smích ironický („hihihi“), společenský („hehehe“), radostný („hahaha“) a smích homérských bohů („hohoho“). Antičtí filozofové se nad smíchem pohrdavě ošklíbali1 a tak to přetrvalo až do pozdního novověku. Jediný, kdo se ho tehdy zastal, byl autor komedií Aristofanés, který prohlásil den bez smíchu za ztracený.

Škoda každého dne, kdy jsme se nezasmáli.

Při vší úctě k Jaroslavu Žákovi musíme bohužel jeho teorii zamítnout, neboť americký vědec estonského původu Jaak Panksepp zjistil, že potkaní mláďata při hře „na převalovanou“ (která ve skutečnosti představuje nácvik bojových umění) vydávají švitořivé zvuky (chirping). Podobné zvuky se podařilo vyvolat i u dospělých jedinců, kteří už si nehráli, a to lechtáním. Dotaženo do logického konce to potkanům přiznává jistý smysl pro humor.

Nemluvě o tom, že už Charles Darwin zachytil ve své kresbě v publikaci o emocích smějícího se psa a jako jeho protipól výhrůžného agresivního téhož (týž je komické slovo, které, slibujeme, už víckrát než zde nepoužijeme). Týž2 se přitom liší jen tím, že více předvádí své špičáky.

Se špičáky se už dostáváme do pralesa. Pralesa pojmů, jako jsou humor, smích, radost, emoce, city, pocity, štěstí a další, kterýžto systém hodláme objasnit v další, (poněkud nudné) pedagogické kapitole.

Pralesem pojmů, když se musím prodírat,vždycky se dojmu.

Emoce v souvislosti s mozkem

Emoce, city, nálady, pocity, afekty, temperament, sentiment a další pojmy jsou (často dost neuspořádaně a někdy nedbale) používány pro popis našeho emočního neboli citového života. Přestože mozek pracuje komplexně, máme z pracovních důvodů jeho funkce rozčleněny, abychom se v nich dokázali lépe orientovat. Vyjděme z toho, že pro postižení celku našeho psychického života používáme většinově pojem „osobnost“. Přestože existuje skupina badatelů, která říká, že jde o pojem plně nesjednocený, matoucí, a tudíž nepřesný, a že bychom pro zachycení psychiky měli používat raději termín „chování“, je „osobnost“ koncept, s nímž většina odborné i laické veřejnosti běžně pracuje.

Má takovou ženu, že ještě nemá peníze, a už je nemá. (Gabriel Laub)

Nutno ovšem dodat, že termín „chování“ také naráží na některé nepřesnosti. Můžeme například označit jako chování situaci, kdy chci jít odpoledne ven, ale protože prší, tak sedím doma, čili se „nechovám“ tak, jak jsem se chtěl původně chovat, a místo cesty ven nedělám nic?

Pod pojmem „osobnost“ si představujeme soubor nebo soustavu vlastností, charakterizujících celistvou individualitu konkrétního člověka, zaměřeného na realizaci životních cílů, a rozvinutí jeho možností ve společnosti. Osobnost tvoří individuální spojení biologických, psychologických a sociálních aspektů každého jedince. Tento komplexní pohled je označován jako bio-psycho-sociální a bere v úvahu nejen uvedené kvality, ale i rozměr duchovní, sebepřesahující. Osobnost se utváří ve vztazích k sobě, k druhým, vůči prostředí a společnosti a projevuje se vždy jako více méně stabilní celek.

Breughelův obraz. Dole v rohu svazuje žena nahého starce, v popředí leží kovářský měch špičatého tvaru. Situaci komentuje pětiletý chlapec:

– Tohle mě zajímá! Ona ho tadyhle morduje, a přitom se dívá jinam!

Jednotu osobnosti a chování částečně vystihuje následující příběh: Manželé jedí v restauraci a muž si potřísní košili omáčkou. „Teď vypadám jako prase,“ postěžuje si, k čemuž manželka dodá: „A ještě k tomu ses pokecal.“

O mnohých lidech lze říci, že svou smrtí prospěli lidstvu víc než svým životem. (G. B. Shaw)

Spor o to, které z psychických vlastností jsou vrozené (nature) a které jsou získané výchovou (nurture), byl už v zásadě vyřešen. Velkou měrou k tomu přispěly studie jednovaječných dvojčat, která byla po porodu oddělena – vesměs kvůli úmrtí matky – a vychovávána odloučeně v různých prostředích. Bylo tak jasně prokázáno, že temperament je vrozený a trvalý. Z cholerika flegmatika neuděláte, ani kdybyste ho umlátili.

Stále se držíme Hippokratova dělení na čtyři typy temperamentu: cholerika, sangvinika, flegmatika a melancholika. K tomu jsme připojili Jungovu extroverzi a introverzi upřesněnou Eysenckem do schématu: stabilní – extrovert – labilní – introvert. Když to zkombinujeme s Hippokratovým dělením, vyjde nám, že stabilní extrovert je sangvinik, zatímco labilní extrovert je cholerik, stabilní introvert je flegmatik, zatímco labilní introvert je melancholik.

Podotýkáme, že extroverze a introverze není jen jednoduché dělení lidí na ukecané a mlčenlivé, nýbrž na ty, kteří pro své jednání potřebují stimuly zvenčí (extroverti), a na ty, kteří se řídí vnitřními psychickými motivy a funkcemi (introverti).

Cholerický muž

v kapse nosit neměl by

nabroušený nůž.

Druhou významnou složku osobnosti představuje charakter, jehož kvalita je dána více výchovou v nejširším slova smyslu, tedy od porodu až po dospělost. Charakterem rozumíme soubor vlastností uplatňovaných při jednání s ostatními lidmi s ohledem na vlastní zájmy, stabilitu těchto vlastností a jejich přínos, případně škodlivost.

To, jakým způsobem se osobnost ve světě uplatní a prosadí, záleží ovšem také na intelektových schopnostech jedince. K tomu máme jedno staré české přísloví: „Kdybys osla do Paříže vedl, komoně z něj neuděláš.“ I když někdy se i nedoučenému, zato v manipulaci zběhlému sňatkovému podvodníkovi podaří okouzlit a obrat o všechny úspory vysokoškolsky vzdělanou ženu. A může se dokonce stát, že člověk, který považuje Slunce a Měsíc za planety a prohlašuje, že kráva má žaludky k tomu, aby v nich vyráběla mléko, se smí ucházet o post prezidenta. To je sice srandovní, protože humor se rodí z absurdit, ale tragické zároveň, neboť se to odehrálo v naší zemi.

Kdo má tak málo fantazie, že své lži musí opírat o důkazy, měl by rovnou raději mluvit pravdu. (Oscar Wilde)

Při té příležitosti nelze opomenout klasika. Úžasný je totiž závěr povídky O. Henryho Jak oloupili vlka, v níž Andy, jeden z nesmrtelné dvojice podvodníčků, žasne nad vynalézavostí svého druha: „‚Jeffe,‘ povídá, ‚až zase jednou nebudeš mít zrovna co dělat, prosím tě, nakresli mi diagram svého svědomí a všechny poznámky s hvězdičkou pod čáru. Rád bych ho měl po ruce, abych se občas orientoval.‘“

Naprostá jednota panuje v názoru, že pro kvalitu osobnosti jsou rozhodující první roky vývoje. Do dvou až tří let si buduje dítě na základě vztahu s matkou povědomí o sobě, o své hodnotě, o bezpečnosti světa a o jistotě a bezpečí ve vztahu k ostatním lidem. Tato vývojová etapa je programována instinktivně – například dítě se na maminku směje už v šesti týdnech, aby si ji naklonilo, a to i tehdy, když je nevidomé. Pokud je matka „nedostupná“, například trpí-li těžkou depresí, v jejímž důsledku nezvládá správné reakce, projeví se tento nedostatek u dítěte třeba až v dospělosti různými poruchami prožívání a jednání.

Tříletý chlapeček se ptá po večerníčku maminky:

– A proč ten kluk plakal?

– Protože mu ten pan Hladík naplácal řemenem.

– A proč mu naplácal?

– Protože mu ten Pepík trhal hrušky z jeho stromu. To ty, kdybys měl hrušky a někdo ti je trhal, taky by ses zlobil.

– Mně, kdyby někdo bral hrušky, tak bych ho zabil!

Ve třech letech dochází u dětí k první velké přestavbě mozku, a to k takzvanému „prostřihování“ (pruning). Do té doby se totiž dítě naučilo takové množství věcí, že by mu to v životě mohlo překážet. Vzhledem k tomu, že neuro-psychologie má heslo firing together = wiring together, což znamená, že pokud dva neurony spolupracují, tak se také vzájemně „svazují a prorůstají“, existuje v mozku tříletého dítěte nesmírné množství spojů. Proto tam v tu dobu vtrhnou mikroglie s nůžkami a naprostou většinu těchto spojů doslova „prostříhají“.

Lze si to představit jednoduše tak, že do tří let dítě nashromáždilo obrovskou knihovnu, a mikroglie v ní udělají pořádek tak, že knihy vyházejí a nechají tam jen jejich obsahy.

Čištění mozku

tříletého rošťáka

nezmění v trosku!

Současně se zcela promění střevní mikrobiom, součást takzvaného „útrobního mozku“ (gut brain) – ten se změní z dětského na dospělý a začne produkovat úplně jinou „mozkovou chemii“. Ta sice přímo do mozku nejde, ale ovlivňuje ho jinými cestami, protože propojení útrobního i centrálního mozku je obousměrné.

Maminka dává pětiletému chlapečkovi na talířku chleba s máslem a se sýrem. Chlapec situaci komentuje slovy:

– Zle jsi, matko, učinila, žes mi okurku nedala!

Mezi třetím a šestým rokem si dítě vybuduje základní sociální a etická pravidla. Psychologie mluví o takzvaných „hranicích“, které určují, co se smí, co se nesmí, co se má dělat, co se nedělá a podobně. Při nevhodném nastavení je pak možná náprava ještě v období dospívání, kdy mozek zažívá třetí přestavbu a učí se s nabytými vědomostmi, schopnostmi, dovednostmi i pravidly dospěle žít.

V šesti letech se objeví „dospělá“ mozková elektrická aktivita (EEG) a v té době také většina kultur začíná se systematickou školní výchovou. Tady se rovněž dobře zachytávají „neslušná slova“ neboli sprosťárny s odérem zakázaného ovoce, slova, která – jak uvádí Eric Berne3 – „mají šťávu“. Vulgarismy registrované později už nemají ten úlevný efekt (v češtině navíc potencovaný znělým „r“). Ve filmu Knoflíková válka je zachyceno, jak parta kluků testuje urážky razancí obdržené facky. Jeden z výzkumníků se vrátí z badatelské cesty s informací, že nadávka „ty impotente“ stojí na škále urážek dost vysoko, protože facka byla skutečně důrazná.

– A nevíš, co teď dělá ten tvůj kamarád Lojza? To už dneska taky bude táta vod rodiny, viď? Jenže já vás dva pořád vidím, jak jste tenkrát jako kluci stahovali toho psa!

– Jojo, ten je veterinář.

Mozkové funkce dělíme na kognitivní, tedy rozumové, tvořené v nejmladších předních částech mozku, a emoční, uložené převážně uvnitř mozkové hmoty. Ke kognitivním funkcím řadíme také paměť, která však vychází z mnoha oblastí, od těch stamiliony let starých až po ty nejnovější. Nutno podotknout, že paměť je nejméně spolehlivou součástí naší výbavy, a pokud vsadíte sirotčí peníze na prožitek či zážitek, který si zaručeně přesně pamatujete, máte vysokou pravděpodobnost, že je prohrajete. Také pozornost není naší nejsilnější stránkou, jak ukazuje opakovaný pokus, kdy na záznamu basketbalového utkání se na několik desítek sekund zjeví na palubovce gorila, a polovina diváků si jí nevšimne.

Teorie je, když všechno víme, ale nic nefunguje. Praxe je, když všechno funguje a nikdo neví proč. Když spojíme teorii s praxí, nic nefunguje a nikdo neví proč.

Máme paměťovou stopu, že dvě krát dvě jsou čtyři, ale mnohem větší množství stop zůstává ponořených do nevědomí. Když šlápneme v autě na brzdu, chvíli trvá, než si to uvědomíme. Naučili jsme se mnoha znalostem i dovednostem spíš úmyslným či neúmyslným pozorováním než cestou řízeného nácviku. Účinnějších řídicích systémů máme víc než jen uctívaný rozum, a emoce patří k nejsilnějším z nich.

Někdy se sám sebe ptám, zda je to pochvala, anebo svým způsobem neštěstí, když mi pacientka řekne: „Já jsem měla velké štěstí, že jsem si vás tehdy našla. Víte, že už se známe čtyřicet let?“ Nevím, zda to lze označit za léčebný úspěch.

Proč je voda na radost

To věděl už starý doktor Kout,

že jest nutno zdáli se vyhnout

stresu, dřině, bojům, strázni,

že je lepší smát se v lázni.

S humorem jde snáz životem plout!

I když nás čeká ještě pojednání o samotných emocích, dovolte, abychom se nyní pro odlehčení ještě jednou vrátili k názvu naší knihy. Jsou v něm totiž dva zásadní výrazy – voda a radost –, jejichž spojení vůbec není náhodné. Bez vody by totiž nebyl život a bez radosti také ne. Není vlastně vůbec divu, že se v historii objevily snahy zařadit žízeň mezi emoce.

„Kam jdeš?“ „Do školy.“ „Už zas? Vždyťs tam byl včera!“ Tenhle rozhovor sám o sobě zrovna moc vtipný není – takový puberťák by při něm nejspíš obrátil oči v sloup. Pokud ale proběhne ve středu ráno mezi prvňáčkem a dědečkem, který přijel na pár dní na návštěvu, může oběma zúčastněným (a dokonce i dalším přihlížejícím členům rodiny) zlepšit náladu. Prvňáčka dědečkův závěr překvapí a bude se smát. Dědeček bude mít radost, že se mu podařilo potěšit vnoučka. Z pohledu případného diváka se při určitém naladění může jednat o humornou situaci.

Člověk je naprogramován na přežití, nikoli na pohodu. Pokud chce pohodu, musí si ji připravit; sama od sebe přijde skutečně málokdy.

Radost, potěšení či smích – to všechno potřebujeme ke každodennímu životu stejně jako vodu. Radost si umíme do určité míry „připravit“, podobně jako dokážeme někoho (i sami sebe) potěšit. Samotný smích ovšem nijak jednoduše naplánovat nelze – respektive lze, ale některé z metod využívaných v historii k jeho vyvolání jsou poněkud nejisté, jak si ukážeme později. Na rozdíl od mudrosloví, které vzniká mudrováním, vychází smích často z překvapení. Někdy se zkrátka věci poskládají tak, že se musíme smát.

– Miláčku, uděláme si hezký víkend?

– Ach ano, miláčku!

– Tak pa v pondělí!

Chvíle, kdy se smějeme tak, že se za břicho popadáme, jsou poměrně vzácné, ale obvykle si je dlouho pamatujeme, a tak přinášejí radost i těm, kterým o nich vyprávíme. Nutno ovšem podotknout, že někteří přímí účastníci ocení vtipnost vzniklé situace až s určitým odstupem.

Na vodu samotnou se ovšem lze podívat i z druhého konce. Taková povodeň potěší málokoho a ne nadarmo se říká, že nás něco zasáhlo „jako studená sprcha“. I to ale k životu patří, neboť svůj význam v něm mají také jiné emoce než radost. Nikdo se nemůže radostně proskákat životem, aniž by okusil i jeho ostatní stránky.

Humor vzniká z jiného vidění světa a pod vodou člověk také vidí zkresleně. Pokud nemáme plavecké brýle, mohou nám z toho koukání pod vodou navíc slzet oči – podobně jako ze smíchu.

Řekla paní z Dačic,smějíc se i plačíc:„Já vám mám takovou radost!Právě jsem vyhrála na los pár australských vačic!“ (Alena Vostrá)

Říká se, že pět minut smíchu nahradí půl hodiny spánku a půl hodiny ve vaně s horkou vodou nahradí dvě hodiny spánku. Z toho by vyplývalo, že když se naložíme do vany a prochechtáme v ní čtyřicet osm minut, nemusíme spát vůbec. Tak jednoduché to ale v praxi asi nebude. A proto:

Vždy když přijde rozpad,

je dobré se prospat.

O významu vody hovoří i růst otužileckého hnutí v době covidové izolace, kdy nám mnohé jiné zdroje radosti zůstaly zapovězeny. Vodou zkrátka lze rozesmát – je ovšem třeba odlišit smích od šoku, zvlášť u netrénovaných. Bezpečnější variantu skýtá například sprcha. Až za vámi přijde váš partner do koupelny, zkuste se ho zeptat: „Chceš vidět legraci?“ Pokud odpoví kladně, stačí už jen namířit sprchu správným směrem… (V tomto případě humor vzniká z překvapení.) Ale pozor, takovýto „kanadský žertík“ může někdy přinést také vydatné škody.4

Jaroslav Žák s Vlastimilem Radou popisují osud dvou známých kanadských žertéřů, Underwooda a Remingtona, takto: „Seděli sami dva v kajaku a Remington povídá: ‚Máš čepici – nemáš!‘ A čepice lítla do vody. ‚Máš brejle,‘ ptal se Underwood, ‚– nemáš,‘ a hodil mu je dolů. Pak došlo na vesla, košile, kalhoty atd., až už nic v lodi neměli, a tu řekl Remington: ‚Jsi v lodi?‘ a shodiv kamaráda do vody, smál se: ‚Už nejsi v lodi!‘ Underwood na to chytil kajak za okraj a tázal se: ‚A jsi ty v lodi? Taky nejsi,‘ dodal zvrhnuv kajak. Oba se utopili a jejich duše na sebe pokřikovaly: ‚Máš tělo? Už nemáš tělo!‘“5

Voda je živel spojený s celou řadou lidských činností, které přinášejí radost či aspoň smích. Voda se dá pít, lze z ní vařit, dá se v ní koupat, lze ji omylem vdechnout, vyprsknout, lze do ní šlápnout či rovnou spadnout. Ne náhodou hraje proto voda významnou roli i v řadě humoristických románů. Vzpomeňme namátkou alespoň Rozmarné léto, Tři muže ve člunu, zmíněného Budulínka a Matlafouska či Saturnina.

Jak pravil jistý pětiletý chlapeček při pohledu z okna: „Podívej, mami! Venku chodí lidi! To je jedna věc. A druhá věc je ta, že mají deštníky. Tak už to chodí.“

Emoce samostatně

Rozvoj věd je spojen se začátkem novověku, kdy se vědci začali zajímat o různé oblasti a jevy. Tak vznikla fyzika, královna tehdejších věd, pak chemie, geologie, botanika, zoologie a další. Problémem se staly vědy o člověku. Ten byl totiž obdařen nesmrtelnou duší a na tu si dělala nároky církev, která kacíře vesele upalovala, navzdory tomu, že firma Solo Sušice tehdy ještě neexistovala a sirek bylo málo.

Medicína tak stála před velkým problémem, který nakonec rozřešil filozofický kmotr René Descartes, když navrhl medicíně, ať pečuje o tělo, na které může nahlížet jako na „rozumný stroj“, a duši nechť ponechá v péči teologů a filozofů. Podobně si podle této podlé a tragické rady počínala ovšem i biologie. Tak se stalo, že emoce z biologické stránky, nejen jako efemerní projevy duše, začaly být zkoumány teprve před několika desítkami let.

Lékař může uzdravit někdy, ulevit často, potěšit vždycky. I humorem.

Souboj emocí

projeviti může se

zjevnou nemocí.

Bylo tak zjištěno, že emoce jsou primárně tělesné děje, které nás nastavují k pohybu (e-motio), a tento tělesný stav se do vědomí – uvědomění – překládá jako pocity. V překladu může přitom někdy dojít k omylu, což zas není tak vzácné, a existuje dost jedinců, kteří si uvědomují jen tělesné projevy, ale příslušné pocity k nim už ne (neschopnost popsat svůj psychický pocit se označuje jako alexithymie6).

Emoce jsou primárně tělesné děje, do vědomí (uvědomění) se překládají jako pocity.

V záplavě emocí nebyl žádný systém, dokud před něko-lika desetiletími nevzal do ruky bič původně úspěšný provozovatel bezpečnostní služby Paul Ekman. Ten doporučil a prosadil zákon (podobně jako kdysi Jahve Desatero) sdělující, že existuje šest základních emocí: strach, vztek, radost, smutek, odpor a údiv, z nichž se – obdobně jako ze tří základních barev – skládá celé emoční spektrum. Marně se mnozí snažili vpravit tam ještě další emoce, jako je například stud, či dokonce výše zmíněná žízeň. Zůstalo zkrátka u šesti, a tak to platí už nejméně dvacet let.

Maminka vysvětluje čtyřleté holčičce, co to znamená konkrétní a abstraktní:

– Abstraktní, to je takový, na co si nemůžeš šáhnout, třeba čas nebo strach nebo bolest.

– Nebo žehlička!

Hezký je počítačový výsledek analýzy záhadného úsměvu Mony Lisy, který říká, že je v něm jen sedmdesát procent radosti a mezi ostatními zjištěnými emocemi se objevila dokonce i dvě procenta odporu. Jeden z prvních Nepraktových vtipů zachycuje scénu v pokoji, kde matka napomíná svou přibližně desetiletou dceru: „Lízo, jestli se nepřestaneš takhle šklebit, tak tě jednou někdo namaluje.“

Emoce jsou řídicí systémy zajišťující naše biologické přežití, tedy získávání potravy, rozmnožování a postupně i další a jemnější funkce vyvinuvší se až do dnešní podoby, v níž nám emoce dovolují zažívat celou škálu pocitů. Někdy s námi ovšem samotné překlady emocí do oblasti pocitů nehrají zcela fér, jak dosvědčují například výsledky jedné kanadské studie.

To je ale kost!

S takovou bych přešel hned

provazový most!

Než se dostaneme k jednotlivým emocím, uveďme nejprve jejich obecnější rozdělení. První dělení staví proti sobě emoce povzbuzující (stenické) a tlumicí (astenické). Strach, vztek, radost, odpor a údiv tak stojí proti smutku. Druhé dělení je na emoce libé a nelibé. To je ovšem velmi individuální, někdy se nám hněv zdá nelibý, jindy se s chutí rozčílíme. Hrabalovo „krasosmutnění“ vnímá smutek jako libou emoci, přestože většina lidí na něm nic milého nevidí.

Krasosmutnění