Přeložila Naďa Špetláková

THE PATIENT

Copyright © Tim Sullivan, 2022

This translation of THE PATIENT is published by arrangement

with Tim Sullivan.

Translation © Naďa Špetláková, 2023

ISBN 978-80-242-9455-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno Rogeru Michellovi, spolu s díky

za celoživotní přátelství a moudré rady

1

Když si Cross odemykal kolo zaparkované v přístřešku před bristolským sídlem oddělení vražd, uslyšel za sebou nějaký zvuk. Otočil se a čekal, že zahlédne zatoulanou kočku či psa, ale místo toho uviděl v rohu přikrčenou ženu pojídající sendvič. Pamatoval si ji z dřívějška. V uplynulých třech dnech posedávala v recepci oddělení. Jednou si všiml, že hovoří s policejním úředníkem. Působila poměrně klidně, vyrovnaně, jako by se věc, která ji na policii přivedla, už řešila. Podle oblečení náležela ke střední třídě a nevypadala, že by měla hluboko do kapsy. Nezdálo se, že by chtěla otravovat s maličkostmi nebo dělat potíže.

Poté, co kolem ní po tři dny procházel, si Cross umínil, že s ní promluví a zjistí, co ji k nim přivádí. Dnes ji ale v recepci cestou z práce neviděl, a tak usoudil, že už svou záležitost vyřídila. Což ovšem její přítomnost v přístřešku na kola očividně vyvracela. Budovu sice opustila, de facto však neodešla. Její evidentní zarputilé odhodlání zůstat tak Crossovu dřívější zvědavost zdvojnásobilo. Byla urousaná, vlasy a oblečení měla zmáčené od toho, jak celé odpoledne vytrvale pršelo. Jeho pracovní partnerka detektiv seržant Josie Otteyová takový déšť jednou popsala jako „mokrý“. Když se jí otázal, jestli není déšť vždycky mokrý už z podstaty, vysvětlila mu, že měla na mysli ten, který padá ve velkých kapkách. V kapkách tak vydatných, že se jim prakticky nedá vyhnout, jako by někde na nebi kapal obří vodovodní kohoutek.

K neupravenosti té ženy ještě přispívala skutečnost, že si kolem hlavy ovázala coby improvizovaný nepromokavý šátek igelitku, v níž si donesla oběd. Jídlo si v uplynulých několika dnech přinášela denně. Návštěvy si plánovala; působila organizovaně, zjevně počítala s delším čekáním, napadlo ho už dřív. Také zaznamenal, že nemívá sendviče z plátků toastového chleba, nýbrž z baget. To bral jako další znak její příslušnosti ke střední třídě, třebaže věděl s jistotou, že Otteyová by tento jeho postřeh odsoudila jako snobský.

Žena vypadala, že je jí hodně přes šedesát.

Jakmile ji uviděl, s odemykáním kola přestal. Ona nic neříkala, on taky ne. Zahajovat rozhovory mu moc nešlo, ledaže by se jednalo o výslech; v takovém případě si uvědomoval, že to je nezbytná podmínka. Každopádně si byl vědom, že když už si s tou ženou chtěl promluvit vevnitř, možná by neměl čekat, až ona spustí první.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

„Schovávám se před deštěm,“ odvětila tiše.

„Nebylo by v tom případě praktičtější rovnou zůstat uvnitř?“ Ta otázka se mu nezdála nerozumná.

„Požádali mě, abych odešla,“ odpověděla.

„Proč?“

„Protože jsem podle všeho na obtíž a nechtějí už se mnou mít nic společného.“

„To by se možná dalo vysvětlit tím, že tohle není policejní stanice. Na stanici se musejí věnovat každému. Můžu vám říct, kde najdete tu nejbližší,“ objasnil.

„Tam už jsem byla. Obešla jsem všechny zdejší stanice a nasměrovali mě sem. Jenomže teď mě poslali pryč i odtud.“

„Proč?“ zeptal se.

„Proč co?“

„Proč jste obešla všechny zdejší policejní stanice?“

„A kdo vy vlastně jste?“ chtěla vědět ta žena.

Tahle otázka Crossovi připadala naprosto oprávněná. „Jsem detektiv seržant George Cross z oddělení vražd.“

„No výborně. Tak to jste přesně ten člověk, se kterým potřebuju mluvit. Jmenuju se Sandra Wilsonová a moji dceru zavraždili,“ pokračovala věcně.

Cross nechápal, jak je možné, že to žádného z místních službu konajících policistů nezajímalo, a pozval ji zpátky do budovy, do své kanceláře. Pomyslel si, že není vyloučené, že má ta žena psychické potíže, a pokud ano, umně je skrývala.

Když se blížili k recepci oddělení vražd, z práce právě odcházela stážistka Alice Mackenzieová. „Na shledanou, seržante Crossi,“ pozdravila zdvořile.

„Ručník,“ odpověděl on.

Mackenzieová se na místě zarazila, obrátila se a pronesla směrem k jeho mizejícím zádům: „Cože?“

„Ručník,“ opakoval.

Mackenzieová se podívala na ženu stoupající do schodů po Crossově boku a všimla si, jak je promočená. Povzdechla si a vrátila se, aby zapátrala po ručníku. Na podobné, mnohdy kategoricky vyznívající pokyny už si zvykla a neurážely ji – většinou. Přesto se nemohla ubránit úsměvu, když zaslechla, jak na Crosse marně volá policista sloužící na recepci. Patrně ho mátlo, proč kolega vpustil zpátky do budovy ženu, která v recepci proseděla poslední tři dny a kterou dnes v poledne osobně vyvedl ven. Tohle byl typický Cross. Pro většinu kolegů z oddělení vražd byl jako kvasnicová pomazánka. Buď ho měli rádi, nebo ho nesnášeli. Nic mezi tím. Často působil nevychovaně, protivně či prostě omezeně. To ale nebylo záměrné. George Cross měl poruchu autistického spektra, což spolupráci s ním občas poněkud ztěžovalo. Zároveň to však byl dar. Právě díky tomu byl tak vynikající detektiv.

Cross si beze spěchu prošel útlou složku dokumentů, kterou mu Sandra Wilsonová předala. Mackenzieová se rozhodla, že se schůzky, pokud tedy o schůzku šlo, taky zúčastní; jak prohlásila, prý by to tak pro Sandru mohlo být „příjemnější“. Proč by mělo, to Crossovi nebylo úplně jasné, ale byl moc unavený, než aby se s Mackenzieovou dohadoval. Ona sama si v duchu gratulovala, že se vůči Crossovi v poslední době projevuje asertivněji a dokazuje mu, že sem patří. K policii nastoupila minulý rok a přes počáteční pochybnosti měla svou práci den ode dne raději. Začínala také chápat, v čem může být Crossovi užitečná, což se hodilo; zpříjemňovat lidem jeho společnost byla jedna z možností – pochopitelně pokud nešlo o situaci, kdy dospěla k závěru, že Cross chce vyslýchané osobě dopřát určité nepohodlí. Povídala si tedy se Sandrou, zatímco se on soustředil na složku. Nakonec vzhlédl a zhurta jim vpadl do hovoru, jako by se vůbec nebavily.

„Koroner stanovil, že vaše dcera zemřela sedmnáctého června tohoto roku na následky náhodného předávkování. Byla provedena pitva a toxikologické zkoušky jeho stanovisko jasně potvrzují. Vaše dcera Felicity –“

„Flick,“ přerušila ho Sandra. „Říkali jsme jí Flick.“

„Vaše dcera Flick měla dlouhodobě problémy s drogami. Několikrát se neúspěšně léčila. Máme k dispozici podrobnou zprávu od jejího psychologa…“

„Doktora Suttona,“ doplnila Sandra.

„… podle níž měla v minulosti sebevražedné sklony. Všechno ukazuje na nešťastnou náhodu, paní Wilsonová – na smrt vlastním přičiněním, ať už záměrným, nebo ne. Každý, kdo si tuhle zprávu přečte, musí nevyhnutelně dojít k témuž závěru. Což je předpokládám reakce, s jakou jste se setkala na všech policejních stanicích, které jste navštívila.“

„Ona se nezabila, ať už úmyslně, nebo ne,“ prohlásila Sandra.

„Někdy je takové věci těžké přijmout, obzvlášť pro matku,“ namítla Mackenzieová.

„Říkám vám, že se nezabila. Někdo ji zavraždil,“ trvala na svém Sandra.

Cross se nad její rozhodností na chvíli zamyslel. Očividně o tom nepochybovala, což bylo zjevné z toho, že posledních několik dní setrvávala v recepci, i z toho, že podle všeho odmítala brát závěr koronera a následnou reakci policie jako konečné. „Kdo by měl důvod vaši dceru zavraždit?“ zeptal se.

„To netuším,“ přiznala.

Cross znovu nahlédl do zprávy, pomalu obracel jednotlivé stránky. „Nic se neztratilo; nenašly se žádné stopy po násilném vniknutí. A také neexistují důkazy, že by s vaší dcerou někdo v době její smrti či bezprostředně před ní byl. Z čeho plyne vaše přesvědčení – jež je v naprostém rozporu s doloženými fakty –, že zemřela cizím přičiněním?“

„Já jsem svou dceru znala,“ zněla odpověď.

Cross nic neříkal. Podobná na intuici a emocích založená tvrzení slyšel už tisíckrát; od příbuzných a přátel, kteří se nemohli smířit s tím, co se dozvěděli: že je jejich potomek vrah, násilník, zloděj, anebo jako v tomhle případě mrtvý. Odmítat uvěřit tomu, co bylo zjevné a co měli přímo před sebou, bylo pochopitelné, ale podle něj také nesmírně frustrující. Sandra byla ukázkovým příkladem. Cross litoval, že ji přivedl zpátky do budovy. Pro něj fakta hovořila jasně. Byla to sebevražda nebo nehoda.

„Mnozí lidé si myslí, že svoje blízké znají, jenže často zjistí, že před nimi celá léta něco tajili. Máte ponětí, kdo mohl chtít vaší dceři ublížit?“ zeptal se.

„O svojí dceři jsem věděla všechno. Všechno. A povídám vám – někdo ji zabil,“ mínila, aniž jeho otázku vzala na vědomí.

Na Crosse instinktivní přesvědčení nikdy nedělala dojem. Zacházel s důkazy. S fakty. V téhle situaci nebylo nic, co by ho přivedlo na myšlenku, že se žalem ztrápená žena před ním nemýlí. Znovu si prostudoval zprávu od koronera, aby se ujistil, že mu nic neuniklo. Ještě jednou ji přečetl. Pak podruhé. To zabralo dalších dvacet minut, během nichž vůbec nezvedl hlavu.

Mackenzieová ticho vyplnila tím, že se Sandrou nezávazně tlachala. Byla ráda, že zůstala, protože ačkoli Cross možná její přítomnost v kanceláři neoceňoval, byla si jistá, že Sandře skýtá určitou útěchu a že by jí z dlouhodobého hlediska mohla být prospěšná. Za svého působení na oddělení vražd zjistila, že se občas hodí, když může být lidem při výslechu oporou. Považovala se za prostřednici mezi nimi a Crossem.

Detektiv vzhlédl, přesunul složku zpátky k Sandře a vstal, čímž chtěl dát najevo, že schůzka je u konce.

„Paní Wilsonová, já k informacím, které máte k dispozici, opravdu nemám co dodat. Zdá se mi poměrně zřejmé, že vaše dcera zemřela na předávkování, ať už náhodné, nebo záměrné. Nic v těchhle dokumentech, nenaznačuje jinou možnost.“ Podíval se na ni s neutrálním výrazem, kterým, jak doufal, dal najevo, že mluví pravdu. Potom si vzpomněl, co mu o podobných příležitostech vykládala Otteyová, a dodal: „Upřímnou soustrast.“

Žena vstala, zjevně velice zklamaná, ale důstojně se usmála a schovala složku zpátky do kabelky. Potom řekla: „Děkuji za váš čas, seržante.“

„Vyprovodím vás ven,“ nabídla se Mackenzieová. „Kam teď máte namířeno? Nepotřebujete odvoz?“

„Jste moc milá, ale půjdu na autobus. Musím vyzvednout vnučku u sousedky, která ji hlídá.“

„Kolik je holčičce?“ zajímala se Mackenzieová.

„Teprve dva; je to dcera Flick,“ odpověděla Sandra, než se za ní a Mackenzieovou zavřely dveře.

Cross okamžik přemýšlel, pak k nim spěšně došel a otevřel je.

„Vaše dcera měla malé dítě?“ otázal se.

Obě ženy se zastavily a otočily.

„Ano – Daisy,“ odpověděla Sandra.

Cross chvíli mlčel, přemýšlel s pohledem upřeným na koberec.

„Kde bylo to dítě, když se vaše dcera předávkovala?“ pokračoval.

„U ní v bytě. V pokojíčku,“ odpověděla Sandra.

„To dítě bylo doma?“ zeptal se znovu.

„Ano. Flick ji podle všeho zrovna uložila. Potrpěla si na pořádek. Daisy chodila spát vždycky v sedm, i kdyby se jí to zrovna nelíbilo.“

Cross o tom uvažoval.

„Takže uložila dítě a pak si píchla drogu,“ pronesl pomalu, jako by mluvil pro sebe.

Mackenzieové se zdálo, že v jeho hlase zazněl nevěřícný tón, jenže u něj si člověk nikdy nemohl být jistý.

„Přesně tak,“ potvrdila Sandra.

O deset minut později Mackenzieová Sandru vyprovodila ven. Sandra odcházela radostněji, protože Cross jí slíbil, že ještě pár věcí prověří. Ona na oplátku slíbila, že se na oddělení vražd neukáže, dokud pro ni on nebude mít nějaké informace a sám jí nezavolá.

Mackenzieová se pak vrátila do Crossovy kanceláře, už byl ale pryč. Všimla si, že to dělal často, když se mu o něčem nechtělo mluvit, anebo se chtěl vyhnout konfrontaci. Někdy prostě jen potřeboval čas o samotě, aby mohl přemýšlet. V takovém případě se ztratil z kanceláře a sešel po zadním schodišti, jenže potom musel obejít celou budovu, dnes navíc v dešti, aby si vyzvedl kolo. Napadlo ji, že by seběhla dolů a zastavila ho, ale pak si to rozmyslela.

Nevěděla nicméně, že Cross se nechtěl vyhnout jí, nýbrž šéfinspektoru Benu Carsonovi, o němž věděl, že je nadále v budově, protože když si byl prve pro kolo, všiml si na parkovišti jeho auta. Bylo mu jasné, že policista v recepci, který Crosse neměl v lásce a lezlo mu na nervy jeho podivínství, Carsona určitě informoval, že detektiv seržant Cross dovnitř pozval ženu, kterou Carson nařídil z recepce vyvést. Jenže Cross dnes neměl ani čas, ani trpělivost na to, aby nadřízenému cokoli zbytečně vysvětloval.

Jeho zájem o úmrtí mladé ženy roznítila zjevná absence logiky v procesu jejího předávkování. Bylo mu zatěžko věřit, že by Flick, pokud by se chtěla k drogám vrátit či se zabít, nezaopatřila dceru. Své děťátko. Kdyby stála o další drogové opojení – což mu vzhledem k tomu, jak se chovala do té doby, nepřipadalo pravděpodobné – nebo se mínila zabít, nepochybně by to neudělala s dítětem ve vedlejším pokoji. To se mu zdálo nemístné. Ještě víc ho však znepokojovala skutečnost, že o dceři se protokol vůbec nezmiňoval. V tom Cross spatřoval nedostatečnou pečlivost, jaká mnohdy vedla k pochybení. Umínil si, že ráno se tomu bude věnovat podrobněji. Teď už ale potřeboval do postele.

2

„Detektiv seržant Cross,“ oznámil a ukázal svůj průkaz, když vstoupil na pitevnu.

Clare Hawkinsová zvedla hlavu a čekala, až jí objasní, proč  přišel. Momentálně s ním na žádném případu nespolupracovala.

„Chtěl jsem vás poprosit o laskavost,“ odříkal Cross pečlivě slova, která byla podle Otteyové při takovémto rozhovoru vhodná.

„No ne, já netušila, že jsme se posunuli k vyměňování laskavostí,“ odpověděla suše.

To Crosse úplně vykolejilo.

„Jakže?“

„Ale nic,“ ucedila ona. „To byl jenom vtip. Co chcete?“

„Mohla byste mi ho vysvětlit? Ten vtip?“

„Byl to vtip o prohlubování důvěrnosti v našem vztahu, k němuž však nedochází,“ objasnila.

„Mezi námi žádná důvěrnost neexistuje,“ upozornil Cross.

„V tom právě spočívá ten vtip.“

Detektiv chvíli přemýšlel, potom došel k závěru, že mu nezbývá než jí to věřit a dál se tím nezabývat.

„Mohla byste se podívat na tuhle zprávu od koronera, konkrétně na toxikologické parametry, a pak mi dát vědět?“

Prolistovala si složku.

„Předávkování; s největší pravděpodobností nešťastná náhoda, ale nelze vyloučit sebevraždu. Na co se mám zaměřit?“ zeptala se.

„To kdybych věděl, tak bych po vás nic nechtěl.“ Tahle odpověď se mu nezdála nerozumná.

„A kvůli čemu to chcete prověřit?“ pokračovala Clare.

„Její matka si myslí, že byla zavražděna. To není u podobných úmrtí neobvyklá reakce, ovšem v tomhle případě jsou určité rozpory.“

„Jaké?“

„Měla dítě. Dvouleté, a když jí do těla pronikla smrtící dávka, bylo vedle v pokoji. To, společně s tím, jak matka popisovala dceřino nedávné chování, jako by koronerovy závěry do jisté míry zpochybňovalo. Myslím, že tu něco chybí, a byl bych rád, kdybyste zjistila co. Něco je špatně, a je to v té zprávě.“

Tohle bylo klíčem ke Crossově reakci na ten který případ. Prostě nesnesl, když bylo něco špatně, vadily mu nesrovnalosti. To se na něm Clare líbilo. Skutečnost, že nikdy nejednal na základě instinktů, nýbrž výhradně podle předložených důkazů. Měla zkušenost, že pokud pochyboval o něčem navenek natolik jednoznačném, jako byla tahle zpráva, rozhodně stálo za to se tím zabývat.

„K čemu podle vás došlo?“ zeptala se.

„No, to já pochopitelně zatím nevím, ale doufám, že narazíte na nějaké pochybení, které by mohlo vést k dalšímu vyšetřování.“ Cross zůstal jen tak stát. Když vzhlédla, oznámil jí: „Já tu počkám.“

„Ne, byla bych raději, kdybyste nečekal. Musím dopsat pitevní zprávu; až pak se na to můžu podívat.“

„A kdy tedy můžu přijít?“

Podíval se na hodinky.

„Já vám zavolám.“

„V kolik?“ nedal pokoj Cross.

„V momentě, kdy si to dočtu a na něco přijdu.“ Zasmála se jeho neodbytnosti.

Detektivovi došlo, že z ní žádný konkrétnější časový údaj nedostane, a tak odešel beze slova díků či rozloučení.

Clare se usmála. Čím víc ho znala, tím víc ho měla ráda.

„Ráda“ bylo možná silné slovo, každopádně považovala za osvěžující jeho přímost a způsob práce.

„Nashle!“ zavolala za ním, což teď už dělala vždycky. Ne proto, aby mu vyčetla jeho nevychovanost, ale aby se trošku pobavila.

3

Předchozího večera se Cross Carsonovi úspěšně vyhnul, a tak věděl, že šéf bude ve střehu a vyrazí za ním, jakmile vkročí do open spaceu, kterým se procházelo do jeho kanceláře. Cross byl jediný, kdo seděl zvlášť, ne kvůli výsadnímu postavení – žádné neměl –, ale protože nedokázal fungovat v hluku, který dělali kolegové, když telefonovali, ťukali do klávesnic, mluvili. Společná kancelář byla během vyšetřování, navzdory osekanému rozpočtu, vždycky mnohem rušnější. Bylo v ní přinejmenším patnáct lidí, od ostatních detektivů po policejní úředníky. Lidé z laboratoří sídlili v jiné budově, avšak často se zastavili, kdykoli potřebovali nad šálkem kávy probrat, na co přišli či nepřišli. Pro Crosse představoval při vyšetřování to nejdůležitější jednak manažer kanceláře, jednak pracovník, který spravoval sebrané důkazy. S manažery kanceláří měl nejednoznačné zkušenosti. Oproti označení jejich funkce neměli na starosti pracovní stoly a ořezávátka. Jednalo se o detektivy, na nichž bylo koordinovat úkoly a udržovat přehled o veškerých krocích, jež vyšetřování vyžadovalo. Tyto kroky se s průklepem zapisovaly do knihy s volnými listy. Bylo to možná poněkud archaické, ale neskutečně efektivní. Kopii pak dostal příslušný člen týmu, a jen co byl úkol splněn nebo přestal být považován za nutný, v knize se to zaznačilo. Problém byl, že Cross tenhle systém miloval natolik, že když manažer kanceláře nebyl přítomný, sám do knihy zapisoval a rozdával zadání. Což nevyhnutelně způsobovalo třenice. V pokusu o vyřešení tohoto problému byl v jednom případě Cross sám jmenován manažerem. Vlastně mu to i vyhovovalo, třebaže při tom rozčílil pár lidí. Jakmile byl nicméně v kanceláři, tým fungoval o poznání méně úspěšně, než když své zázračné detektivní schopnosti uplatňoval v terénu. Byla mu tedy udělena výjimka – další ze stále se rozšiřujícího seznamu výhod, jak se někteří detektivové domnívali – a dostal povolení do knihy úkolů zasahovat. To, že se s ním opět jedná nadstandardně, vyvolalo další rozhořčení, což však šlo mimo něj.

Sotva udělal pár kroků po open spaceu, uslyšel, jak se Carsonovy dveře se známým zvukem otevírají a nadřízený na něho volá. Cross pokračoval v chůzi, zašel do své kanceláře a čekal, že ho šéfinspektor bude následovat. Carson na něj znovu zahalekal. Otteyové, která to sledovala od svého stolu, nebylo jasné, jak je možné, že Carson ještě nepochopil, že Cross nereaguje, když na něho někdo křičí. Křik vždy ignoroval, považoval ho za nepříjemný a zbytečný, a zastával názor, že ať už mu chce dotyčný sdělit cokoli, brzy se to dozví z větší blízkosti a bez nutnosti zvyšovat hlas.

Toto pravidlo Cross uplatňoval i u sebe. Nikdy nekřičel, když chtěl upoutat něčí pozornost nebo zadat nějaký úkol. K člověku, od něhož něco potřeboval, přišel a promluvil na něj normálně. Věřil, že v jejich práci je křik nezbytný jen ve výjimečných situacích; například při pronásledování pachatele nebo v případě, že chtěli na dálku něčemu zabránit. Čekal tedy, až Carson přijde za ním, a mezitím si sundal batoh a odstrojil cyklistickou výbavu, přičemž jednotlivé součásti řádně uložil na obvyklé místo.

„Mohl byste mi vysvětlit, proč jste včera pozval dovnitř Sandru Wilsonovou?“ spustil Carson.

„Je přesvědčená, že její dcera byla zavražděna a že je koronerova zpráva chybná,“ odpověděl Cross.

Mezitím se k nim připojila i Otteyová.

„Ta nebožačka je bez sebe žalem a nedokáže přijmout fakta,“ pokračoval Carson. „Je to tragédie, nicméně nás se to netýká, a proto byla včera požádána, aby opustila budovu.“

„Samozřejmě pokud nemá pravdu,“ podotkl Cross.

„Georgi, naším úkolem není pídit se po zločinu.“ Nastalo ticho a všichni tři se pokoušeli vyznat v tom, co Carson právě řekl. „Měl jsem na mysli v případě, že k žádnému nedošlo. Tomu zločinu,“ dodal rozpačitě.

„To ne, ale odhalovat zločin naším úkolem je,“ namítl Cross.

„Tohle je trochu přitažené za vlasy i na vás. Tvrdíte, že vyšetřovatel, patolog i koroner, kteří měli případ na starost, pochybili?“ zeptal se Carson.

„To je přesné shrnutí mého stanoviska, až na to, že původní detektiv odvedl velice málo práce.“ Aby to konkretizoval, dodal: „Co se vyšetřování týče.“

„Kdo na tom případu dělal?“ chtěl vědět Carson.

„Campbell,“ odpověděla Otteyová.

„To snad ne. Proto takhle vyvádíte?“ povzdechl si Carson. Situace byla taková, že detektiv inspektor Johnny Campbell Crosse neměl v oblibě, nikoli kvůli jeho povaze, ale protože měl zvláštní talent na odhalování nedostatků v Campbellových vyšetřovacích postupech.

„Té otázce nerozumím,“ namítl Cross.

„Poslyšte, je mi líto, avšak mám pocit, že byste udělal lépe, kdybyste se zaobíral oběťmi skutečných trestných činů. Například tím tělem v řece. Nejdřív vyřešíme tamtu vraždu, a pak teprve můžeme plýtvat časem na zoufalé a patrně i vyšinuté matky,“ usoudil Carson.

Když Mackenzieová dorazila do práce, uviděla Carsona a Otteyovou u Crosse v kanceláři. Přitočila se blíž, aby si je poslechla; ne že by chtěla vyzvídat, jen potřebovala vědět, na co se má připravit. Tím, že přišla k nim, jim také připomněla svou existenci a skutečnost, že čeká na zaúkolování.

„Josh Trent, dvacet tři let, popíjel tu noc, kdy zemřel, se dvěma kamarády v hospodě necelý kilometr od místa, kde vylovili jeho tělo,“ prohlásil Cross. „Nejdřív seděli U Krále Viléma IV. a podle vyjádření vedoucího podniku byli dost podnapilí. Dokonce je musel vyhodit, poté co se Trent zapletl do rvačky. Proto měl na obličeji ty podlitiny, které nevznikly v době, kdy se dostal do řeky, ale přinejmenším o tři hodiny dřív. Po odchodu z druhé hospody se šel vymočit k řece a spadl do ní. Jeho přátelé si všimli, že je pryč, jenže měli sami natolik upito, že to nepovažovali za nijak zvláštní – usoudili, že se prostě sebral a šel. Teprve když druhý den ráno slyšeli zprávy, jim došlo, co se stalo, a přihlásili se na policii.“ Cross se na chvíli odmlčel a ujišťoval se, že nic nevynechal.

„Jak víte tak jistě, že si šel ulevit a nebylo tam cizí zavinění?“ zajímal se Carson.

„Protože zemřelému vyčníval z rozepnutého poklopce penis,“ odpověděl Cross neutrálně, až se Mackenzieová musela držet, aby nevyprskla. Otteyová by na ni jindy vrhla varovný pohled, jenže teď měla sama co dělat, aby se nesmála. „Také jsem šel tři čtvrtě kilometru proti proudu a našel jsem v bahně stopy na místě, kde sklouzl ze břehu. Měl na sobě těžký kabát a vysoké boty, což mu jistě ztížilo snahu o plavání. Ačkoli ta snaha by stejně byla spíš k ničemu.“

„Jak to?“ nechápal Carson.

„Protože Josh Trent neuměl plavat. To všechno je v mojí zprávě, kterou jste patrně ještě neměl možnost přečíst. Upřímně řečeno, kdyby policisté, které přivolali k nalezenému tělu, odvedli svou práci pořádně, vůbec by nebyl důvod, abychom se tím případem zabývali my.“

„A kde je ta zpráva?“ zeptal se Carson.

„Včera odpoledne jsem vám ji položila na stůl,“ odpověděla Mackenzieová.

Carson nevěděl, co by na to řekl, a tak když začal Crossovi zvonit telefon, pokynul mu v naději, že tak odvrátí pozornost od svého zahanbení, ať hovor vezme. Volala patoložka Clare.

„Celou zprávu jsem pročetla a všechno mi to připadá poměrně jednoznačné. Předávkovala se,“ oznámila.

„Něco vám uniká,“ opáčil Cross.

„Já ale můžu vycházet jenom z toho, co mám před sebou.“ Clare se pousmála nad jeho přímočarostí.

„Vynikající poznámka. To můžu napravit,“ ujistil ji Cross.

„Jakpak?“

„Pošlu vám Felicitino tělo.“

Carsonovi došlo, co se tu děje. „S kým to mluvíte?“

„S Clare, tou patoložkou. Požádal jsem ji, aby se podívala na zprávu od koronera.“

„A na co přišla?“

„Nic závadného v ní neobjevila,“ přiznal Cross.

„No tak vidíte. Potvrdilo se to. Byla to nešťastná náhoda a matka se s tím musí vyrovnat. Takže už se v tom prosím nevrtejte.“

„Clare by se na tělo ráda podívala,“ pokračoval Cross.

„Nic takového jsem neřekla!“ protestovala patoložka na druhém konci, přesto ji drzost toho chlapa pobavila.

„Matka tělo zatím prozíravě nenechala pohřbít, takže je nám nadále k dispozici.“ Cross se na Carsona s očekáváním zahleděl. „Clare bude ale pochopitelně potřebovat příkaz od vás, než se do toho pustí.“

Carson tyhle situace nesnášel. Kdyby šlo o kohokoli jiného, prostě by mu řekl, ať toho nechá a věnuje se dalším úkolům. Jenže do takové situace by ho nikdo jiný nedostal. Nebyl si jistý, co je horší: jestli muset okamžitě odvolat pokyn, který Crossovi právě dal, a vyrovnávat se s následným – popravdě nepříliš velkým – ponížením, anebo se držet původního záměru a trvat na příkazu. Problém byl ale v tom, že Cross by za žádnou cenu nedal pokoj, zvlášť jestliže by to dostal za úkol. Byl jako teriér, co člověku chňape po kotnících; jakmile se zakousl do nohavice, tvrdošíjně odmítal povolit stisk, i kdyby s ním postižený bůhvíjak cloumal. Prostě držel a nepustil.

Na to, jak podivně se navenek projevoval, měl Cross také pozoruhodnou schopnost přimět lidi jako Clare, aby pracovali ve vší tichosti. Nakonec se vždycky ukázalo, že se od počátku nemýlil, což pro Carsona představovalo další ponížení, ačkoli pokud byl případ úspěšně vyřešen a dostalo se mu pozornosti „nahoře“, nikdy si nezapomněl přičíst plné zásluhy.

„Dobře. Udělejte to, ale běda vám, jestli to nebude tak, jak říkáte,“ souhlasil tedy Carson.

„No to doufám nebude. Nebo si myslíte, že by to pro její matku bylo lepší? Zjistit, že jí dceru zavraždili?“ zeptal se Cross.

Carson si nedovedl přebrat, jestli to Cross myslí sarkasticky, což pochopitelně nemyslel, a tak se na něj jen zadíval.

„No vlastně ano,“ ozvala se Mackenzieová. Nastalo ticho. Připadala si jako dítě, které se na dospěláckém večírku dělí o postřeh, jejž nikdo nečekal ani o něj nestál. „Nemyslíte, že by bylo lepší dostat za pravdu a vědět, že se vaše dcera nezabila, ať už úmyslně, nebo ne?“

Cross chvilku přemýšlel. „Možná to tak je,“ poznamenal.

Carson z místnosti spěšně odešel a kroutil při tom hlavou, jako by mu nešlo na rozum, s jakou bandou bláznů to musí pracovat.

„Může vaše oddělení zajistit převoz těla?“ otázal se Cross Clare, která byla pořád na drátě.

„Samozřejmě. Ozvu se vám, jakmile něco budu mít.“

„Nemyslíte: ‚pokud‘ budete něco mít?“ zeptal se Cross.

„Něco mi říká, že se váš instinkt v tomhle případě nemýlí.“

„S instinkty to nemá co dělat,“ namítl. „Přítomnost toho dítěte ve vedlejším pokoji je nesporný a významný fakt.“ Nato zavěsil.

„Já prostě miluju, když je takovýhle,“ podotkla Mackenzieová, jakmile se s Otteyovou vrátily ke stolům.

„Jaký?“ zeptala se Otteyová.

„Když má tu svou autistickou chvilku,“ odpověděla Mackenzieová. Kolegyně na ni nesouhlasně pohlédla. Mackenzieová nereagovala, potom ale vycítila, že nesouhlas Otteyové nepolevuje, a dodala: „Dobře, chápu. Příště si dám pozor.“

4

„Detektiv seržant Cross,“ řekl a ukázal Clare průkaz.

„Nechala jsem vám vzkaz, ať mi zavoláte. Nemusel jste jezdit až sem,“ ohradila se. Neodpověděl, ona však věděla, proč dorazil. Chtěl si tělo prohlédnout sám. Zkontrolovat její práci. Povzdechla, obrátila se na jednoho z asistentů a řekla: „Mohl byste přivézt slečnu Wilsonovou?“

Tohle podle Crosse vystihovalo její přístup k zemřelým. Vždycky s nimi jednala velice zdvořile. Pro ni to nebyly jen mrtvoly, ztuhlá, neživá hmota. Pořád to byli lidé, třebaže zesnulí, kteří si zasloužili stejnou úctu, jako kdyby byli naživu.

„Co mi tedy můžete o slečně Wilsonové říct?“ zeptal se Cross.

„Příčinou smrti bylo předávkování. Na těle je jenom jeden vpich, v ohybu paže, kde zůstala injekční stříkačka, a modřina na čele. Vzhledem k časovému odstupu od úmrtí není možné určit, jestli vznikla v době smrti, anebo k ní přišla už předtím,“ prohlásila patoložka.

„Takže je možná irelevantní?“

„V této fázi vyšetřování není irelevantní nic, seržante,“ připomněla mu.

„To je naprostá pravda.“

Od doby, kdy ji Cross poprosil, aby se podívala na Flick, uplynuly tři týdny. Trvalo to tak dlouho, protože se rozhodla znovu provést toxikologické zkoušky.

„Něco zvláštního tu ale je. Flick zemřela na předávkování diamorfinem,“ pokračovala Clare.

„A v čem je to zvláštní?“ chtěl vědět Cross.

„Protože v tomhle případě, když vezmu v úvahu okolnosti úmrtí a drogovou minulost oběti, bych čekala, že to bude spíš heroin. Heroin je syntetická podoba diamorfinu. Lidi si myslí, že jsou stejné, jenže nejsou. Každý se v těle rozkládá jinak. Vzniká při tom tentýž metabolit, látka zvaná 6-monoacetylmorfin, jenže heroin z ulice není úplně čistý. Běžně se do něj přimíchává třeba kodein, noskapin nebo papaverin. Nic z toho tu ale není.“

„Jaký je tedy váš závěr?“

„Flick zemřela na předávkování lékařským morfinem, což vyvolává řadu otázek. Otázek, které měly být prověřeny už dřív. Pokud se chtěla sjet, o čemž pochybuju, anebo se vším skoncovat, člověk by čekal, že použije heroin, to znamená drogu z ulice. Kde by mohla přijít k morfinu na předpis?“

„Co to tedy přesně znamená?“

„Chtěl jste, abych pátrala po čemkoli zvláštním, neobvyklém, mimo normál, a narazila jsem na tohle. Podle mého názoru to dodává na hodnověrnosti tvrzení její matky, že byla zavražděna. Uznávám, že jsem vám nedala odpovědi, ale spíš další otázky. Zbytek už je nicméně na vás.“

Cross o tom přemýšlel. Přesně takovéhle detaily ostatní často přehlíželi nebo je ignorovali, jeho však vedly k přesvědčení, že byl spáchán zločin.

„Další věc, která byla při předchozím vyšetřování opomenuta, je zkouška z vlasů. Kdyby v posledních měsících heroin brala, našly by se po něm stopy v jejích vlasech. Reziduum. Tahle žena byla přinejmenším půldruhého roku čistá,“ uzavřela.

Asistent do místnosti právě přivezl tělo zakryté prostěradlem. Cross se otočil a měl se k odchodu.

„Nechtěl jste si prohlédnout tělo?“ zeptala se Clare.

„Není třeba. To, co nebylo na první pohled zřejmé, jste objevila, o čemž jsem vzhledem k vašemu pracovnímu nasazení nepochyboval.“ S tím odešel.

„Nashle!“ zavolala Clare do prázdna. Asistent se na ni obrátil.

„Že by vám zrovna polichotil?“ uvažoval.

„Pakliže ano, určitě o tom sám nevěděl.“

5

Cross se vrátil do kanceláře a chystal se Otteyovou zpravit o tom, co zjistila Clare, když vtom se ve dveřích objevila Mackenzieová.

„Máte přijít ke Carsonovi,“ ohlásila. Oba detektivové vstali. „Jenom seržant Cross.“

Otteyová se zarazila; chtěla na Crosse vrhnout významný pohled, jenže to nestihla. Vyrazila za ním a podívala se směrem ke Carsonově kanceláři, kde už šéf s někým mluvil. Zátylek té plešatějící, oholené hlavy se nedal splést. Byl to Campbell.

„Detektiv inspektor Campbell nese s nelibostí, že znovu otevíráte případ Wilsonové,“ spustil na Crosse Carson.

„Tady není co znovu otevírat. Žádný případ nebyl. Není,“ osopil se Campbell.

„Felicity Wilsonová zemřela na předávkování –“ vykládal Cross.

„To víme,“ přerušil ho Campbell.

„Lékařským morfinem, nikoli heroinem,“ dopověděl Cross.

Campbell ztichl, patrně protože se snažil rozluštit, co z toho vyplývá.

„Takže pochopitelně vyvstávají jisté otázky,“ pokračoval Cross.

„No tak zemřela na předávkování lékařským morfinem. A co? Byla závislá,“ odsekl Campbell.

„Léčila se…“ namítl Cross.

Campbell si odfrkl. „Ale dejte s tím pokoj. Jednou závislák, navždycky závislák.“

„Ano, právě proto se o nich myslím mluví jako o léčících se narkomanech. Flick Wilsonová byla čistá; to byste věděl, kdybyste jí nechal provést zkoušku z vlasů, což se nestalo, protože jste to rovnou odepsal jako sebevraždu nebo nešťastnou náhodu.“

Campbell se mu pokusil skočit do řeči, ovšem Cross pokračoval, jen o malinko hlasitěji a důrazněji. „Kdybyste svou práci dělal pečlivě – ne, formuluji to jinak –, řádně, vlasovou zkoušku byste nechal provést, protože jak víte, určité drogy ve vlasech zůstávají a dá se pak stanovit přesná doba, kdy byly aplikovány. Felicity drogy neužívala přinejmenším osmnáct měsíců. V jejích vlasech po nich nezůstala nejmenší stopa. Což byste se také dozvěděl, kdybyste naslouchal matce a reagoval odpovídajícím způsobem.“

„Podle mého názoru nebylo na co reagovat, a nadále není. Zabila se sama, buďto úmyslně, nebo nešťastnou náhodou,“ trval na svém Campbell.

„To tvrdíte bez ohledu na to, co jsem vám právě sdělil?“

„Zejména kvůli tomu, co jste mi právě sdělil,“ odpověděl Campbell.

Cross chvíli uvažoval, jestli se snad nepřeslechl. Když zjistil, že ne, vzhlédl.

„Vážně? Tak to byste mi to možná mohl vysvětlit, protože já tomu nerozumím.“ Obrátil se na Carsona. „Vy chápete, jak může nadále vyvozovat totéž ve světle nových důkazů, respektive starých důkazů, po kterých nepátral?“

„Měl byste si dávat pozor na to, jak se mnou mluvíte, seržante,“ ozval se Campbell.

„Vaši vyšší hodnost si plně uvědomuji, detektive inspektore Campbelle, ale to neznamená, že jste ve své práci o něco lepší než já. Vlastně ve vašem případě vzhledem k tomu, že jsme se dostali už do mnoha konfliktů, a to skoro vždycky kvůli vaší nedostatečné schopnosti, by se zdálo, že to poukazuje na pravý opak,“ podotkl Cross bez emocí.

Carson se málem zasmál, nicméně právě včas si uvědomil, že by se to neslušelo, když je jejich nadřízený. „Vy tedy tvrdíte, že Felicity Wilsonová byla zavražděna?“ otázal se.

„Netvrdím,“ odpověděl Cross.

„A kvůli čemu teda všechen ten povyk?“ zeptal se Campbell.

„Já jen tvrdím, že to je přinejmenším podezřelé a zasluhuje to vyšetřit. Nemáme tolik informací, abychom mohli potvrdit, že byla zavražděna, a v tomhle bodě vlastně ani účast další osoby,“ prohlásil Cross. „Ke zmíněnému závěru jsme mohli dospět už před třemi týdny, kdyby detektiv inspektor Campbell jako obvykle nespěchal s uzavřením případu, aniž by pořádně prověřil důkazy, které měl před sebou.“

„Tak to by stačilo,“ vybuchl Campbell. „Nebudu tu sedět a poslouchat tyhle hovadiny. Vy mu dáváte až moc volnosti. Podám oficiální stížnost.“

„Na jakém základě, Johnny?“ zeptal se Carson.

„Jeho neúcty, naprosté lhostejnosti ke služební hierarchii a osobní vendety vůči mně,“ řekl Campbell.

„Vendeta předpokládá potřebu msty. Zajímalo by mě – co jste udělal, abych se vám musel mstít, detektive inspektore Campbelle?“ zeptal se Cross.

„Mám vás praštit?“ vyhrkl Campbell.

„Mám pocit, že vyhrožováním kolegovi porušujete předpisy. Nejsem si úplně jistý, ale pokud to zahrnete do své stížnosti, někdo vám to jistě bude schopen objasnit,“ prohlásil Cross, přesto o kousek ustoupil.

Campbell se podíval na Carsona.

Ten zasáhl. „Georgi, to stačí, díky. A, Johnny, máte samozřejmě nárok podat stížnost. Navrhuju, abyste si na osobní zašel rovnou. Na druhou stranu, možná byste si to měl ještě promyslet, a teprve až se zklidníte, se rozhodnout, jestli to bude ten nejlepší krok.“

„No, stěžovat si u nadřízeného by momentálně bylo úplně k ničemu, ne?“ podotkl Campbell.

„A to má jako znamenat co?“ zeptal se Carson.

„Promarnil jsem tu už dost času. Nechám vás s vaším oblíbeným detektivem,“ utrousil Campbell a obrátil se k odchodu zrovna ve chvíli, kdy se ve dveřích objevila Otteyová.

„Je tu Sandra Wilsonová,“ ohlásila.

„Výborně,“ zhodnotil Cross. „Možná by detektiv inspektor Campbell téhle příležitosti rád využil, aby se jí omluvil. Vím, že policie si na vztahy s veřejností v současnosti hodně potrpí.“

Campbell se na moment zarazil, pak pokračoval v chůzi. Carson s Otteyovou se na sebe usmáli.

„Detektiv inspektor Campbell na mě podává stížnost,“ oznámil Cross, když s Otteyovou kráčeli ke konferenční místnosti.

„Udivuje mě, že až teď,“ odpověděla.

„Myslíš, že se mám z čeho zodpovídat? Že si stěžuje oprávněně?“

„Ne, vůbec ne. Kdyby svou práci dělal aspoň zpola tak dobře, jak si myslí, že ji dělá, neměl bys možnost neustále upozorňovat na jeho nedostatky.“

„Propána,“ řekl Cross.

„Nedělala bych si s ním starosti,“ ujistila ho.

„Nedělám. Jen jsem si vzpomněl na všechny ty policisty v oddělení, na jejichž nedostatky jsem upozornil, ať už záměrně, nebo ne. Myslíš, že si budou taky stěžovat?“

„Možná. Hele, vlastně by mohli podat hromadnou žalobu. Spoustu stížností najednou.“

Cross se zamračil. „Myslím, že vtipkuješ, ale i kdyby ne, situaci tím v nejmenším neprospíváš.“

Otteyová se zasmála. Už celých dvanáct měsíců byli pracovní partneři, a třebaže nějakou dobu trvalo, než si na něj zvykla, získala k němu respekt a začala ho chápat. Coby svobodná matka dvou dcer často používala na svého svérázného parťáka zkušenosti nabyté doma. Došlo jí, že když mu dá volnost, jakou často dopřávala dětem, budou spolu docela dobře vycházet. V mnoha ohledech se stala prostřednicí mezi Crossem a ostatními kolegy. Jeho tlumočnicí. Svým přátelům přiznala, že kdyby to nebyl tak otravně skvělý policista, zřejmě by pro něj takové pochopení neměla. Pokud šlo o usvědčování podezřelých, měl nejlepší skóre v celém sboru. Zdaleka nejlepší. Nicméně občas by ho nejraději shodila z cliftonského visutého mostu.

6

Sandra Wilsonová vypadala mnohem spořádaněji, než když ji Cross viděl minule. Nejen proto, že měla suché a hezké oblečení, působila také jaksi klidněji. Cross uvažoval, zda její stres do jisté míry neumenšil už jen fakt, že ji bral vážně. Připomínala mu skotskou herečku Elizabeth Sellarsovou – svými krásně učesanými blond vlasy, elegantními, ostře řezanými lícními kostmi a tmavýma pronikavýma očima. Zamlada byla očividně krásná, klidně mohla vystoupit z filmového plakátu z padesátých let. Mackenzieová už jí uvařila čaj a probírala s ní radosti a útrapy výchovy dvouletého batolete, když je člověku skoro sedmdesát.

„Paní Wilsonová, znovu jsme prostudovali pitevní zprávu i zprávu od koronera,“ začal Cross. „Provedli jsme další zkoušky, které zabraly několik týdnů, a pozvali jsme si vás, abychom vám předložili svoje poznatky.“

„Byla to vražda?“ zeptala se Sandra spěšně.

„To nemůžeme potvrdit,“ řekl Cross. Všiml si, že se zklamaně nahrbila. „Nicméně se objevilo něco, co podle mě vyžaduje další vyšetřování. Vaše dcera Felicity zemřela na předávkování diamorfinem, nikoli heroinem.“

Její prázdný pohled naznačoval, že si zřejmě není vědoma, jaký je v tom rozdíl. Její dcera zemřela na předávkování; co je na téhle informaci nového?

„Diamorfin je opioid vázaný na lékařský předpis. Heroin v sobě diamorfin obsahuje a někdy se i stejně označují, ale ve skutečnosti to totéž není,“ vysvětloval Cross.

„Omlouvám se. Nejsem si jistá, jestli to úplně chápu,“ řekla Sandra.

Cross se podíval na Otteyovou, jak to měl ve zvyku, když mu lidé nerozuměli a potřeboval pomoct.

„Jde o tohle: váš instinkt, že na smrti vaší dcery bylo něco podezřelého, byl podle všeho správný a my bychom ji rádi prošetřili podrobněji,“ oznámila kolegyně.

„Aha. Jistě. To jsem ráda – popravdě se mi ulevilo. Měla jsem pocit, že snad přicházím o rozum, a když mi přátelé říkají, že se prostě jenom nedokážu smířit s tím, že Flick je mrtvá, mají možná pravdu. Není to hrozné? Že cítím úlevu?“ zeptala se.

„Celá ta situace je matoucí. Ať už cítíte cokoli, je to v pořádku,“ ujistila ji Otteyová.

„Jenom se snažíte udělat pro ni to nejlepší,“ přidala se Mackenzieová.

Cross zaznamenal, že to Sandru malinko povzbudilo. V poslední době si často všímal, že Mackenzieová dokáže říkat lidem správné věci ve správnou chvíli; což byla vlastnost, kterou on naprosto postrádal.

„Ačkoli tedy zatím nemůžeme prohlásit, že byla Felicity zavražděna, nadále povedeme vyšetřování, jako by se o vraždu jednalo,“ prohlásil detektiv a pohlédl na Otteyovou.

Ta už věděla, co ten signál znamená. Cross usoudil, že by bylo lepší, kdyby úvodní výslech vedla ona. Měl za to, že jí se Sandru povede rozpovídat víc, než by to zvládl sám. On bude jen poslouchat a zapisovat si poznámky. To dělal často, když výslech vedla Otteyová, na rozdíl od jiných policistů ale místo malého sešitku používal pořádně velký blok. Jeho poznámky často připomínaly diagramy, byly v nich různobarevné šipky a rámečky. Napadalo ji, jestli ty náčrtky zachycují, jak vlastně funguje jeho mysl.

„Takže Daisy jsou dva a vy ji teď máte v péči. Kdo je její otec?“ zahájila Otteyová.

„Její přítel, tedy bývalý přítel, no teď už to vlastně její přítel pochopitelně není…“ zakoktala Sandra.

„Takže spolu střídavě byli a nebyli?“ pokračovala klidným tónem Otteyová.

„Před její smrtí spíš nebyli,“ odpověděla Sandra.

„Jak se jmenoval? Jmenuje?“

„Simon, Simon Aston.“

„Jak se seznámili?“ zajímala se seržantka.

„Na cestách. Už před několika lety. Potloukali se s batohem, a tehdy to taky všechno začalo, ty drogy. Oběma se to vymklo. Společně šli poprvé do léčebny, a oba se pak zase k drogám vrátili, ve stejnou dobu. Bylo to, jako by se ty jejich problémy násobily, když byli spolu, jestli mi rozumíte. Ničili se navzájem. Popravdě ale nevím, kdo z nich byl horší. Čí to byla vina. Klidně to mohla být Flick, já vážně netuším.“

„A kde je Simon teď?“

„Zase v léčebně.“

„To mě mrzí. Takže drogy nadále bral i v době, kdy byla Flick čistá. Proto se rozešli?“ pokračovala Otteyová.

„Pořád s tím bojoval. Flick byla úplně střízlivá. Nepila, pochopitelně nebrala drogy. Na nějakou dobu vysadila i kofein. On se ovšem k drogám pořád vracel. Ona nechtěla, aby byl s ní ani s dítětem, dokud bude brát. Navíc dělal dealera. Ne nějak ve velkém, ale prodával, aby si vydělal na svoje drogy. Chtěl jí přispívat na dítě, jenže ona si nic nevzala. Nestála o jeho špinavé peníze. Ona s drogami skoncovala kvůli Daisy a za žádnou cenu se do nich nechtěla nechat zase vtáhnout.“

„Takže se dala dohromady díky mateřství?“

„Ano, ale ne tak, jak si myslíte. Daisy se narodila závislá. Bylo jí příšerně. Flick byla zničená, když ji viděla v takovém stavu. Já netušila, že je Flick těhotná; dozvěděla jsem se to až těsně před porodem.“

„Jak to?“ divila se Otteyová.

„Měla jsem jí dost. Odepsala jsem ji. Není to strašné?“

„Je to pochopitelné, řekla bych.“

„Bylo to pořád dokola, samé lhaní a slibování. Taky mě okrádala. Ke konci jsem ji vůbec nepoznávala. Nevyhodila jsem ji, ale neměla jsem k tomu daleko. Jednou každopádně odešla a já se vůbec nenamáhala zjistit kam. Potom se ozvala. Prý že potřebuje mámu. Žili v ukrutné špíně. Nemohla jsem tomu uvěřit, když jsem to viděla, navíc byla už hodně těhotná.“

„Brala pořád drogy?“

„Ano. Ovšem bylo jasné, že chce přestat. Přijali ji rovnou do nemocnice. Postupně ji z drog dostali. Ale chudáček Daisy. Viděli jste někdy miminko matky na heroinu? Říkají tomu novorozenecký abstinenční syndrom. Měla ho přes týden. Poznala jsem na Flick, že tentokrát chce opravdu skončit. Jinak to nešlo. Vyčítala si, co tomu nevinnému děťátku provedla. Daisy bylo tak zle, že se na to skoro nedalo koukat.“

„Byl Simon v době úmrtí vaší dcery v léčebně?“ zeptal se Cross.

„Ne. Odvezli jsme ho tam měsíc předtím. Flick jela se mnou. A trvala na tom, že vezmeme Daisy, aby viděl, co může ztratit. Chtěl patřit do jejich života. Vážně jsem mu to věřila. Ona ho ale blízko sebe nechtěla, kvůli sobě i kvůli dítěti. Věděla, že její abstinence je křehká.“ Sandra vzhlédla, litovala, že to řekla. „Ne že by se bála relapsu. Jenže tak to se závislostí je. Každý úspěch je křehký. Přichází postupně, krůček po krůčku.“

„Chodila do nějaké skupiny, třeba k Anonymním alkoholikům nebo narkomanům?“ zajímala se Otteyová.

Sandra zavrtěla hlavou. „Ne. Tvrdila, že to pro ni není. Všechny ty řeči o ‚vyšší moci‘. Neměla to ráda. Nicméně chodila na terapie, a několikrát byla v léčebně. Sama o sobě mluvila jako o ‚profesionální pacientce‘.“ Sandra se při té vzpomínce usmála.

„A jak to tedy dopadlo s tím Simonovým léčením?“ navázala Otteyová.

„Byl tam jen pět dní, že prý to tentokrát zvládne sám. Jistěže nezvládl. A tak se s ním Flick rozešla. Už napořád. Nechtěla mu dávat falešnou naději, nic mu slibovat. Ti tři zkrátka nemohli žít společně,“ dodala tiše.

„Jak to vzal?“ zeptala se seržantka.

„Byl nešťastný, a naštvaný, úplně bez sebe. Nakonec jsme si musely vyžádat soudní zákaz styku. Flick s tím neměla žádný zvláštní problém. Denně jí posílal stovky zpráv, přičemž většina z nich nedávala smysl. Přespával ve vchodu do krámku v ulici. Bylo to příšerné.“

„Pokusil se ji od vydání soudního zákazu kontaktovat?“ vyzvídala Otteyová.

„Pokud vím, tak ne.“

„Kdy se vrátil do léčebny?“ chtěl vědět Cross.

„Pár dní po její smrti. Prosil mě, ať ho tam vezmu. Dokonce po mně chtěl, abych mu zkusila domluvit nedobrovolnou hospitalizaci. Chudák kluk. Zavolala jsem jeho rodičům. Neměli o svém dítěti žádné zprávy, stejně jako prve já. Nevěděli dokonce ani o Daisy – přitom už jsou jí dva! Byli v šoku, když se dozvěděli o Flick. Hned si pro něj přijeli. Podle mě je napadlo, že by mohl skončit stejně.“ Zarazila se a potom se na ně podívala, jako by ji posledních pár vět úplně vyčerpalo. „Mohli bychom si chvíli udělat pauzu?“ zeptala se, jako by nikomu nechtěla působit potíže.

„Samozřejmě,“ potvrdila Otteyová. „Alice, prosím mohla byste Sandře uvařit ještě jeden čaj?“

„Jistě,“ přikývla Mackenzieová.

„Dezert,“ prohlásil Cross.

„Vy chcete dezert?“ ujasňovala si Mackenzieová.

„Pochopitelně že ne. Pro paní Wilsonovou. Něco sladkého. Cukr jí udělá dobře. Řekněte šéfinspektoru Carsonovi. Většinou v kanceláři mívá schovaný nějaký dortík.“

„Jistě,“ zopakovala Mackenzieová a pousmála se tomu, co právě slyšela.

„Paní Wilsonová, vyfotografovala jste si Flick?“ obrátil se Cross na Sandru.

„Jak to myslíte?“

Otteyová se zděsila. Snad se proboha neptá, jestli…

„Po smrti. Na místě. V jejím bytě,“ prohlásil neutrálně.

Otteyová oněměla. Jak ho mohlo proboha napadnout, že by truchlící matka udělala něco takového, a jak se jí mohl takhle bez okolků zeptat? Neubránila se myšlence na své vlastní dcery Carlu a Debbie a uvědomila si, že vůbec netuší, jak by na Sandřině místě reagovala, neměla by tedy dělat ukvapené závěry.

„Ach, to jsem ráda, že se ptáte,“ vyhrkla Sandra a vytáhla telefon. „Připadalo mi to trochu morbidní, a lidi se na mě divně dívali, ale bylo poznat, že detektiv, co přijel na místo, měl od počátku jasno.“

„Detektiv inspektor Campbell?“ ujišťoval se Cross.

„Ano, tak se jmenoval. Takže jsem chtěla všechno zdokumentovat, kdyby se tomu chtěl později někdo věnovat. Asi jsem se nechala unést. Udělala jsem těch fotek určitě aspoň padesát.“ Podala mu telefon.