Text © Marta Kučíková, 2023

Illustrations © Sára Kučíková, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9480-3

Obsah

- Para-para po italsku

- Někdy? Nikdy!

- Divadelní hlavičková

- Maglajz v hlavě

- Bez telefonu ani ránu

- Všemocný prep

- Receptová odbočka první – citronová

- Přivandrovalec

- Nejlepší dáreček pro ženu

- Příliš mladá

- Mít se „dobře“

- Dobrý přítel terorista

- Receptová odbočka druhá – strouhanková

- Bonbonem pro zdraví

- Přírodní? Umělá!

- Hačat a bumbat

- Brýle na nose

- Pro jedno neztratit druhé

- Přírodě holt neporučíš

- Třetí receptová odbočka – masová

- Rady fešné vdovy

- Nová známost

- O žábách a narciskách

- Povrchní hráči na city

- O autorce

Para-para po italsku

„Holt smůla,“ uklidním Mariu. Prý má trochu ťuknutý předek. Předek svého obstarožního fiátka. Zato Maria i přes svých pětasedmdesát let obstarožní v žádném případě není, stále zůstává italskou šmrncovní šťabajznou. Její muž to dobře ví a lichotkami ji zahrnuje poměrně často. Typický italský frajer, co si budeme povídat!

„Zatracená kočka,“ uleví si Maria. Zvířátko jí zřejmě vlítlo pod auto a ona neuváženě stočila volant jinam. Smůla.

Bodejť by ne.

Dneska je totiž pátek třináctého!

V pátky třináctého většinou zažívám – nebo moji blízcí – nesmyslné až nadpřirozené příhody. Doufám, že nezačínám trpět paraskavedekatriafobií. To není pohlavní nemoc, ale chorobný iracionální strach ze všech pátků třináctého. Nejlépe si v ty dny vzít volno a bezpečně je proležet v posteli. Bezpečně znamená ideálně sami.

Kdepak, na mě si žádná para-para nepřijde!

Jsem pověrčivá jenom krapet. Avšak i ten krapet před zbožnými a rozumnými Italy skrývám, abych na ně nepůsobila tak bláznivě. Ale nedá mi to.

„To víš, pátek třináctého,“ utrousím a přitom rozevírám v chodbě baráku svůj promáčený deštník, aby maličko oschnul.

Prší fest.

„Proboha. Proboha!“ chytá se Maria za hlavu. Bezpochyby je rovněž postižena para-para. Jen si možná doposud neuvědomila, kolikátého je, až jsem jí dnešní pátkovou třináctku připomněla já.

Kdeže para-para!

Maria rychle popadne ten můj promáčený deštník a s ještě větší rychlostí jej uvede zpátky do stavu staženého a jakoby nového, nikdy nepoužitého. Do vzhledu a za pár hodin i zápachu měsíc zdechlého norka.

Přitom na mě zlobně vyvalí oči a zopakuje: „Proboha!“ Asi mě tou mou vlhkou nádherou přetáhne.

Náraz do jejího předku zřejmě nebyl bez následků.

„Nikdy! Nikdy nesmíš otevřít deštník v domě! To znamená velké neštěstí,“ lamentuje.

Cože? „Takže ho mám nechat rozevřený kdekoliv před domem? A co v garáži?“

„Taky ne,“ odmítá. „Ani v garáži. Ani na balkoně.“

A kde a jak tedy Italové suší svoje mokré deštníky?

Uvnitř nikdy.

Rozevřít paraple v místnosti je zkrátka nepřípustné a přináší smůlu a neštěstí.

Proto každý Ital vlastní raději více deštníků. Ty mu bývají porůznu postupně čmajznuty někým zmoklým, kdo jde náhodou zrovna okolo a vidí osamocený sušící se roztažený deštník před domem.

Můj pátek třináctého je jen lehoučkým větříčkem oproti italskému hříchu s otevřeným deštníkem v místnosti. Abych zmírnila svůj přestupek, uklidním Mariu, že jsem o téhle jejich pověře zbla nic nevěděla.

Její pohled jsem si ani nemusela překládat, neboť na něj častokrát narážím – znamená jediné: „Jak to můžeš nevědět? Když to známe my, Italové, zná to přece celý svět!“

Námitku, že jsem Češka a mám český deštník (se znakem rodné Telče) a že na mě jako na cizinku tahle pověra zcela jistě neplatí, razantně odmítla.

Platí to pro všechny – a všude.

I na Sahaře!

Říkám Marie, že za její autonehodu určitě může ten dnešní proklatý den. Maria neví. Jaký den? Poněkolikáté jí to zopakuji.

„Jaký pátek třináctého? To je snad pověra odněkud z ciziny, ne?“ durdí se. „Kdybys řekla, že je pátek sedmnáctého, tak to je jiná. To si dávám pozor a raději nikam nejedu.“

Hle. Pátek třináctého zbožný Ital nezná, ale pověr má zřejmě fůru!

Přitom jsem se mylně domnívala, že v křesťanské Itálii o žádnou pověru ani nezakopnu a nezavadím. Nějak se to neslučuje s vírou… No jo, jenomže to je pouhá teorie. V praxi potkávám pověrčivého Itala celkem často, jako teď Mariu.

Čím více jdete dolů na jih italské kozačky, tím více jsou prý Italové zbožnější, ovšem co se pověr týče, tak i pověrčivější.

Zlatý zdejší strohý sever!

Ačkoliv ne vždy strohý. Náhodou mi vytanula na mysli jedna nedávná situace, se solí. V pizzerii jsem v dobré vůli podala naproti sedícímu místnímu italskému domorodci solničku, aby k ní nemusel vstávat. Zdvořile, z ruky do ruky. Chlapík ztuhl – a mohl-li by, zabil by mě pohledem. Solničku si ode mě nevzal. Teprve poté, co jsem ji odložila zpět na stůl, po ní hmátl. Podezírala jsem ho tehdy z rasismu, fašismu, alkoholismu, cynismu, šovinismu a různých –ismů, které mi vířily hlavou. Ovšem při odchodu mě slušně a přátelsky pozdravil.

Byla jsem zmatená.

Dnes vím, že v Itálii se solnička se solí nikdy nepodává druhému do ruky přímo. Ani s dobrým úmyslem. Nejdříve ji musíte odložit na stůl a druhý si ji pak vezme sám, i kdyby ten stůl byl deset metrů dlouhý.

Podaná solnička někým druhým údajně pro oba znamená několik let neštěstí. Podobně jako se u nás traduje, že rozbité zrcadlo přináší sedm smolných let.

Sůl, deštník. A třináctého příliš neuznávají, jen sedmnáctého!

„A ta kočka byla určitě černá, že jo,“ říkám rezignovaně a stejně od Marie očekávám udivené NE. Mám v těch italských pověrách poměrně binec.

Je to už jedno.

Jsem hříšnice s podivnými zvyklostmi, s jakousi importovanou třináctkou, klidně otvírám doma deštník, a taky jsem kdysi jednomu chlapovi v pizzerii málem doživotně nešťastně osolila život.

„Kočka? Jistěže byla černá. Proto jsem přijela pozdě!“ překvapí mě Maria.

Jenomže ta černá číča jí nevlítla pod předek, jen přeběhla před Mariino pomalu projíždějící auto, v jednosměrce.

A pokud vám přejde černá kočka přes cestu, i kdyby se pomalu plazila či si jen tak rozverně poskakovala, podle italské pověry NIKDY – opravdu v žádném případě – nesmíte hned dál pokračovat v cestě!

Nejdříve totiž musíte počkat, nežli tou cestou před vámi projede někdo jiný – tím zruší kletbu a vám hrozící případné neštěstí. Pokud by za Mariou jelo další auto, nechala by se jím okamžitě předjet. Sice by to šlo v úzké uličce s obtížemi, ale při troše dobré vůle jde vše, ne?

Jenomže – nikde nikdo.

Ani v protisměru – v jednosměrce se sice přes den opačným směrem nejezdí, ovšem noční řidiči si občas takto zkracují cestu (neb o půlnoci mívá policie půlnoc).

Půlnoc rozhodně nebyla, byl jasný boží den. A navíc lilo jako z konve.

Po čtvrthodince marného čekání (chápete, ani pitomý bicykl s cyklistou nikde, kam by taky cyklista v dešti jezdil) Maria začala jednat. Dál pokračovat nemohla. Nesměla! Přece si kvůli černé kočce nezkazí život na dalších padesát let dopředu!

Nezbývalo jí nic jiného, nežli se vrátit tou úzkou jednosměrkou zpět a pak na křižovatce řádně a podle pravidel pokračovat oklikou jinou trasou. Delší jen o dva kilometry.

Maria se na uzoučké cestě horko těžko otočila (už je mi jasné, proč italské babičky jezdívají malými fiátky) a vyrazila rychle zpátky.

Proti dopravním předpisům do protisměru, ovšem do bezpečné bezkočkové zóny na počátek ulice, kam zpoza rohu zrovna vjíždělo policejní auto a rozhodně nikoho v protisměru nečekalo. Natož splašeného Mariina fiatového ďábla.

Nevyhnutelnou srážku odnesly jenom předky obou aut, trocha zmačkaného plechu.

Policejní hoši ve vysokých kožených holínkách byli chápaví, zejména poté, co jim Maria vysvětlila důvod svého přestupku. Tuším, že mají doma podobně naladěné babičky, ale nejspíš jsou stejně pověrčiví i oni sami!

Pokutu (samozřejmě s mírnou slevou) jim Maria zaplatila na místě.

Její muž jí doma pranic nevyčítal, jen sarkasticky podotkl, že za ty prachy by si bývala mohla koupit psa, co by propříště odháněl veškerá mňoukadla z cesty.

Maria si úlevně povzdychla, že se naštěstí neštěstí nestalo sedmnáctého. A řekla mi, proč je v Itálii sedmnáctka obávaná. Přepis čísla 17 čili XVII z řečtiny do latiny je VIXI a doslova znamená žil jsem. Tedy už nežiju, jsem mrtvý.

Měla proto obrovské štěstí, že se jí nehoda nepřihodila v pátek sedmnáctého, to by zřejmě srážku nepřežila, anebo by jí na jejího fiata spadlo nějaké kosmické těleso (třeba meteorit).

Hernajs.

Sedmnáctka je zjevně horší než třináctka!

Mariin manžel se na nás zpod brýlí podíval a s mírným pobavením lakonicky poznamenal: „Dámy, víte, co znamená, když vám černá kočka přejde přes cestu v pátek sedmnáctého, nebo i třináctého, jak říkáš ty, Marto?“

Obě jsme zavrtěly hlavou. Zřejmě řekne něco katastrofického.

Odpověděl moudrem hodným zralého italského muže, který už zná a ví: „Znamená to jenom jedno jediné – že ta kočka zkrátka někam jde…!“

Někdy? Nikdy!

„Děsný to bylo! Baby jedny,“ hudrovala má česká známá Eva. Včera se sešla s pár Italkami, které znala jen tak povrchně, na pizzu a prosecco. A taky na pár drbů.

Když se sejdou samí chlapi, drbou o fotbale.

Když se sejdou kamarádky a jedna chybí, drbou vždy tu chybějící.

Když se sejdou všechny, drbou svoje muže.

Když se sejdou muži i ženy společně, nedrbe nikdo – a nikdo taky nic neví!

Proto se drbací skupinky MUSÍ čas od času rozdělit. Jak jsme to mívali kdysi i my při autobusových zájezdech o zdravotních pauzách u silnice – chlapi nalevo, ženy napravo.

Eva totiž pořádně nechápala, co se během společného pojídání pizzy přihodilo, že se konverzace tak příšerně zvrtla. Nechápala jsem to ani já. Jedna žena z jejich holčičí party totiž začala lamentovat, jak ten její něco nevyzvedl, neudělal, zapřel, zalhal. Její přítelkyně souhlasně zašvitořily cosi o prevítovi, a dáma za podpory ostatních žen zvýšila svou drbací kadenci.

Vlastně říkala jen fakta, žádné pomluvy.

Když fakta, tak fakta. Eva po chvíli bezelstně utrousila, že její muž je stejný, jako přes kopírák. A navíc si po nocích píše v mobilu s jakýmisi babami.

Štěbetání rázem ustalo.

Jako by se mezi mírumilovné italské holubičky dostal český dravec.

Eva se lekla. Neřekla nic, co by předtím neřekla ta předchozí drbající.

A do ticha zapípala jedna holubička: „Ale Evo, tvůj muž určitě není alkoholik.“ A druhá: „A máte spolu dvě krásné děti!“ A další: „A na tvé narozeniny určitě nezapomněl, viď že ne? Vidíš, to je od něj hezké.“ A vyvrcholilo to: „A ty mu lezeš do telefonu? Tak to je větší průšvih nežli to, že si tam píše s ženskýma!“

Její partner měl najednou celý šik krásných advokátek.

Jak je to možné?

Jak je možné, že ta italská blondýna mluvila o svém partnerovi tak, že ani nitka na něm nezůstala suchá…, a ona, česká blondýna, nemůže říct ani desetinu toho, co ji na jejím muži štve?

Očividně mezi italské drbny dorazila jakási nesnášenlivost vůči nedomorodcům čili vůči nám, cizinkám. Nu což, příště s nimi nikam nepůjde. To se raději přifaří k sousedovi a jeho kámošovi, a bude s nimi někde v baru rozebírat, jak Inter Milán skvěle vypráskal Bolognu šesti góly.

S Evou jsem zcela soucítila.

Mezi námi česko-slovenskými holkami si můžeme říct cokoliv, za všeobecného pochopení a podpory, a nikdo nám pro nic za nic nenasazuje psí hlavu. A drby o hříšném muži mezi kamarádkami (a naopak o hříšné ženě mezi kamarády, ač tam vyhrává spíše drb fotbalový) není přece žádnou pomluvou! Jde o nutné ozdravné vyprání tíhy, co nás trápí. Sdělené trápení je poté poloviční, a i k tomu drbanému či drbané se doma chováme s větším pochopením.

Pár dní nato mě pozvala jedna má italská přítelkyně do pizzerie, společně s dalšími jejími osmi bývalými spolužačkami, které jsem znala zběžně. Žádná velká láska ani nenávist, zkrátka jen tak. Chodívám nanejvýš někam na kafe mezi čtyřma, maximálně šesti očima, takže jsem s chutí využila příležitosti konečně si podrbat ve velkém, po žensku. Po italsku.

Pamětliva Evina upozornění stala jsem se zpočátku jenom posluchačkou.

Zřejmě jsem se ocitla mezi ideálními manželkami.

Můj Luigi něco zakopal. Můj Beppe vykopal. Můj Pietro nic nezakopal ani nevykopal, ale stejně je fajn…

Co to je za spolek dokonalých, téměř stepfordských paniček? (Určitě si pamatujete na sci-fi román, kde byly ženy ze Stepfordu na přání svých mužů nahrazeny krásnými, ideálními a oddanými robotickými manžel-kami.)

Proboha!

Pak mě naštěstí zachránila pozdě přilétnuvší hnědovláska. S omluvou dosedla na židli a už to jelo. Mezitím si stačila objednat pizzu, vypít dvě skleničky prosecca, začít jíst pizzu a neustále ze sebe chrlila jednu katastrofu za druhou, co její partner zase provedl. Zbytek osazenstva přizvukoval a dával jí za pravdu.

Hroznej chlap!

Snažila jsem se rozklíčovat, proč si tahle bruneta může zcela bez obalu stěžovat na svého partnera, kdežto moje česká kamarádka s jinou (ale stále italskou dámskou) společností byla umlčena a pokárána…

Nyní se ovšem spolek ideálních holubiček proměnil v hejno soucítících dravců.

Hříchy toho chlapíka mi opravdu nepřišly tak hříšné, naopak jsem s ním v duchu sympatizovala.

Hnědovláska si nacpala další kousek srolovaného trojúhelníčku pizzy do úst a s plnou pusou řekla cosi, co mi jako příšerné a odsouzeníhodné provinění nepřipadalo. Proto jsem pouze podotkla, že tohle dělá i ten můj. Už přesně nevím, o co šlo. Zřejmě o jakousi neznalost existence domácích prací nebo o podobnou stupidní záležitost. A pak jsem navrch zdůraznila nejméně deset pozitivních vlastností svého muže. Jenomže těch pár slov předtím, to podotknutí, italské baby jen tak nepřešly.

Stalo se mi naprosto přesně to samé, co té mé české známé.

Holubičky ztichly a po chvilce přesvědčivě spustily: „Ale má tě rád, ne?“ (Má.) nebo: „A vypadá, že nestárne.“ (No, kdyby tohle řekly raději o mně, tak bych je možná i milovala.) anebo znovu: „A má tě přece rád!“ (Teď už bez otazníku, jako rozkaz, který opakoval zbytek party, jedna po druhé.)

Má italská kamarádka, která mě do téhle společnosti zatáhla a zná mě více nežli ostatní spolusedící, hlasitě a s důrazem dodala, že moje manželství je velmi stabilní a velice dobré. A tím jakákoliv debata zhasla a italská drbající bruneta pokračovala v litaniích na svého partnera a ostatní jí přizvukovaly.

Ovšem tohle je očividná diskriminace české ženy!

Svého muže určitě nepomlouvám ani neříkám nepravdy, naopak, mluvím o něm i po letech hezky. Jen jsem dvěma třemi slovy dodala, že domácí práce ten můj taky nezná, neboť má jiné svoje záležitosti, z jeho pohledu důležitější nežli nějaké domácí pracovní šmrdlání. Tečka. Řečeno s laskavou dikcí bez naštvání, a jen tak mimo-chodem.

I těch pár slov bylo špatně. Vůbec to nechápu!

Jedině že by byl zakopaný pes v národnosti. Ano, tak to je: Italky na svém území mohou vše, a my cizinky nic, musíme hrát naprosto spokojené ideální robotické manželky s ideálními manžely!

Ne ne. Příště s nimi už nepůjdu. A už nikdy, nikdy se nikomu nezmíním o svém muži, ani v dobrém, ani v zlém.

Nikdy.

Nedalo mi to a druhý den jsem sdělila své pochyby své italské kamarádce.

Diskriminace cizinek? Rozesmála se.

A řekla mi základní pravidlo všech italských klepen a drben: ve společnosti se o SOUČASNÉM partnerovi nikdy nemluví špatně až nedobře, i kdyby byl sebehorší. Ani chloupkem ne! Čistou pravdu a upřímné postěžování můžeš říct někomu akorát tak mezi čtyřma očima. Mezi více očima nikdy!

Špatně lze hovořit pouze o svém BÝVALÉM partnerovi – a to se týkalo té hnědovlásky.

Má česká známá Eva mi později potvrdila totéž – že i ta její drbající mluvila o svém bývalém muži, ne o svém současném manželovi.

Vše odpuštěno, milé holubičky.

Ovšem pro jistotu si na příští sraz s vámi sepíšu seznam předností svého minulého, současného i budoucího manžela (imrvére pořád jeden a ten samý).

Přednosti mého muže jsou tyto:

Nestárne.

Neubližuje zvířatům.

A má ideální ženu, která o něm šíří jen pochvalné zvěsti… i mezi čtyřma očima…

Divadelní hlavičková

„Slečno? VY ovšem máte volno,“ uklonil se mi postarší italský elegán a dalších pět mužů před ním mi s úklonou jako královně dvorně ustoupilo.

Zůstala jsem jako opařená.

Italové jsou v lichotkách nepřekonatelní (i neuvěřitelní zároveň) a „slečnou“ vás budou titulovat i po vaší šedesátce. Po sedmdesátce s váháním změní „slečnu“ na „mladou paní“.

Oslovení mě proto z míry pranic nevyvedlo. Vyvedl mě z ní pohled na frontu před toaletami, o přestávce v divadle. Fronty na záchod v Itálii neznám, Italové zřejmě chodí čurat jenom doma. Venku nikdy – až na výjimky, jakými jsou právě divadla, kina a kluby důchodců.

Jenže tahle dlouhá fronta stála pouze před dveřmi s panáčkem.

Před těmi s panenkou překvapivě nestál vůbec nikdo. Byla jsem asi jediná odskočivší si baba. Zato odskočivších si mužů valem přibývalo.

Co je to za podivný svět?

Copak italské ženy nechodí o divadelních přestávkách na záchod – za různým účelem, zejména za úpravou svých půvabných fasád pomocí ženské svaté kosmetické trojice (hřeben, rtěnka, řasenka)?

Chodí.

Ovšem mezi zdejšími divadelními diváky stále převažuje italské pohlaví chlapské.

Což je přinejmenším podezřelé, ale podle světových demografických údajů normální. K dnešnímu dni obývá naši planetu osm miliard lidí, z toho je většina mužů. Dle statistiků jde o stav dlouhodobý a z historického hlediska údajně naprosto pochopitelný.

Pro mě nepochopitelný, hlavně kdysi, za mého svobodna (za žití jen šesti miliard obyvatel na zeměkouli). Podobné statistické údaje o převaze mužů mi připadaly jako lživé a kdovíodkud vymáčknuté.

Table of Contents

Para-para po italsku

Někdy? Nikdy!

Divadelní hlavičková